ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1400/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 25.03.2026 (вх. №ЗАГС 01-05/904/26, 01-05/920/26 від 26.03.2026)
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 (повний текст рішення складено та підписано 04.03.2026, суддя - І.Є.Горпинюк)
у справі № 909/1400/25
за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", м. Київ
до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (надалі - АТ КБ "Приватбанк") , м. Київ
про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

за участі представників:
від позивача в режимі відеоконференції: Олійник Р.Б.;
від відповідача в режимі відеоконференції: Лопатнікова А.В.
ВСТАНОВИВ:
ДСГП «Ліси України» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про витребування з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» у державну власність в особі ДСГП «Ліси України» земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001:22:002:0070, розташовану у урочищі «Вишня», с. Поляниця, Івано-Франківська область. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради №33 від 12.08.2003 на підставі якого ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1930 га (кадастровий номер 2611092001:22:002:0070) є підробленим (враховуючи постанову Галицького районного суду від 04.03.2015 у кримінальній справі №1-6/11, провадження №1/341/6/15), а право власності на зазначену земельну ділянку виникло незаконно. Вказана земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (що є правонаступником ДП «Ворохтянське лісове господарство»), в підтвердження чого покликається на державний акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №002701 і жодних правових підстав для її вилучення із державної власності та передачу у приватну власність не існувало. Таким чином, позивач вважає, що державний акт серії ІФ №091812 від 12.09.2003, виданий ОСОБА_1 , є таким, що виданий на підставі незаконного та підробленого рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради , а отже, не може породжувати правових наслідків у вигляді виникнення права приватної власності на спірну земельну ділянку. За таких обставин зазначає, що земельна ділянка площею 0,1930 га з кадастровим номером 2611092001:22:002:0070 в урочищі «Вишня» с. Поляниця підлягає витребуванню у кінцевого власника АТ КБ «Приватбанк» і поверненню у державну власність у користування ДСГП «Ліси України» як землі державного лісового фонду. 
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 у справі № 909/1400/25 в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
При ухваленні рішення судом встановлено, що позовні вимоги ДСГП «Ліси України» про витребування земельної ділянки у державну власність у своїй особі спрямовані на захист права державної власності на спірну земельну ділянку, право власності на яку зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк». Повноваження державних органів у сфері розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, представляти державу у спірних правовідносинах належить до компетенції Івано-Франківської обласної державної адміністрації (в період дії воєнного стану Івано-Франківській обласній військовій адміністрації). Встановлено, що закон не передбачає права постійного користувача на звернення з позовом на користь держави, чиє право порушене незаконним заволодінням земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності за порушником. Відтак, суд прийшов до висновку, що оскільки ДСПГ «Ліси України» не є належним позивачем за позовними вимогами про витребування земельної ділянки від АТ КБ «Приватбанк» у державну власність, тобто, неправильно визначений суб`єкт звернення. 
Не погодившись з вказаним рішенням, ДСГП «Ліси України» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 у справі № 909/1400/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене внаслідок неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд помилково ототожнив право на позов про витребування майна виключно з правом власності, оскільки згідно з вимогами ст. 396 ЦК України правила про захист права власності (зокрема ст. 387 ЦК України щодо віндикації) поширюються також на осіб, які мають право на чуже майно. ДСГП «Ліси України» є суб`єктом права постійного користування (ст. 92 ЗК України). Оскільки право постійного користування є речовим правом, підприємство має законне право самостійно витребовувати земельну ділянку від третіх осіб для відновлення свого права користування, незалежно від участі ОДА/ОВА. Вважає, що суд не врахував того, що позивач не є просто «державним підприємством», а є суб`єктом, якому держава делегувала функції з управління та охорони лісового фонду. Звертає увагу на те, що відповідно до постанови КМ України від 16.09.2022 №1003, ДСГП «Ліси України» утворено шляхом злиття державних лісгоспів і є їхнім правонаступником, оскільки землі були передані в постійне користування підприємству для ведення лісового господарства, а отже, саме позивач несе відповідальність за їх збереження. Неможливість здійснення господарської діяльності на земельній ділянці через її незаконну реєстрацію за банком безпосередньо порушує права та законні інтереси саме підприємства, а не лише абстрактні інтереси держави в особі ОДА. Таким чином, вважає, що реєстрація права власності за АТ КБ «Приватбанк» призвела до фактичного припинення речового права позивача без жодних правових підстав, що відповідно робить ДП безпосередньо зацікавленою стороною та належним позивачем. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ДСГП «Ліси України» є неналежним позивачем у даній справі, ґрунтується на хибному тлумаченні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у розгляді спору по суті. 
Відповідач – АТКБ «ПриватБанк» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зокрема, зазначає, що ДСГП «Ліси України» не є органом державної влади , який мав би право на здійснення прав власника спірної земельної ділянки. Спірна земельна ділянка площею 0,1930 га, яка була передана з державної в приватну власність ОСОБА_1 , перебувала в постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (що є правонаступником ДП «Ворохтянське лісове господарство») та відносилася до земель лісового фонду. Звертає увагу, що з копії акту постійного користування позивача вбачається, що ДП «Ворохтянське лісове господарство» мало право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 4358,5 га для ведення лісового господарства. Отже, відповідач робить висновок про те, що з акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 неможливо встановити того факту, що спірна земельна ділянка, яка була передана ОСОБА_1 у приватну власність, взагалі належала до земель лісового фонду та перебувала в постійному користуванні вказаного державного підприємства. Щодо постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 у справі №1-6/201, як доказу в справі, то вказує, що така не встановлює будь-яких обставин, що стосуються спірної земельної ділянки, позаяк рішення Поляницької сільської ради №33 від 12.08.2003 взагалі не згадується в постанові суду. Відповідач також зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки на момент укладення договору іпотеки не було відомо та не могло бути відомо про відсутність у ТОВ «Скорзонера» або попередніх власників права на відчуження спірного нерухомого майна чи його частини, оскільки у публічному доступі не було та не могло бути жодних судових рішень про визнання недійсними рішень сільради або правовстановлюючих документів попередніх власників нерухомого майна. Звертає увагу на пропуск строку позовної давності, який сплив 12.09.2006, просить застосувати позовну давність у даній справі , апеляційну скаргу ДСГП «Ліси України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 - без змін. 
Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, наведених в ухвалах суду.
В судове засідання 30.06.2026 в режимі відеоконференції з`явились представники учасників процесу, які надали пояснення по суті апеляційної скарги.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський встановив таке.
Згідно з державним актом на право постійного користування землею ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради від 11.01.2001 №3, Ворохтянському державному лісогосподарському підприємству надано у постійне користування для ведення лісового господарства земельну ділянку площею 4358,5 га (т-1, а.с.44-46).
Відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України” є правонаступником Державного підприємства “Ворохтянське лісове господарство” (т-1, а.с.53-71).
Рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 12.08.2003 №33 громадянину ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Поляниця, площею 0,1930 га (т-1, а.с.17).
На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради Перцович Дмитро Васильович отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №091812. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2611092001:22:002:0070 (т-1, а.с.14).
З матеріалів справи вбачається, що в період з з 03.10.2014 по 19.08.2016 спірна земельна ділянка була зареєстрована на праві власності за ТОВ “Скорзонера”, в період з 19.08.2016 по 05.09.2016 за ТОВ “Тех-Трейд-Інвест”.
На підставі договору іпотеки № 4510, укладеного між ТОВ “Скорзонера” та АТ «Приватбанк» від 02.06.2016 та договору про внесення змін №1, серія, номер 4568 від 03.06.2016 право власності на земельну ділянку площею 0,1930 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0070 зареєстроване за ПАТ КБ “Приватбанк” .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 416192041 від 04.03.2025 (т-1, а.с.107) у період з 05.09.2016 і станом на даний час земельна ділянка площею 0,193 га, адреса: АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд зареєстрована на праві власності за ПАТ КБ “Приватбанк” .
Вказані обставини встановлені постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.12.2024 у справі № 354/658/15-ц.
Позивач вказує, що прокуратурою Івано-Франківської області розслідувалась та була передана на розгляд до Галицького районного суду Івано-Франківської області кримінальна справа (зареєстрована в суді за № 1-6/11, номер провадження 1/341/6/15) за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, які протягом 2002-2003 років без розгляду та вирішення на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду в межах с. Поляниця.
Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 , у зв`язку із закінченням строку давності звільнено від відповідальності всіх осіб, проти яких було порушено кримінальне провадження. Також у постанові суду наведено перелік громадян, яким незаконно надано земельні ділянки, серед яких зазначено ОСОБА_1 .
З врахуванням наведеного, позивач стверджує, що АТ КБ «ПриватБанк» не має права на спірну земельну ділянку, оскільки первинне вибуття земель лісового фонду відбулось поза волею держави та з порушенням ст. ст. 20, 84, 149 ЗК України та ст. 57 ЛК України.
Наведені обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом
При ухвалені постанови колегія суддів керувалася таким.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 
Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим кодексом. 
У відповідності до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу. 
Частинами 2-3 ст. 1 Лісового кодексу України встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
За приписами ч. 1 ст. 5 Лісового кодексу України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та не лісові землі, зайнятті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. 
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (частини 1-2 ст. 84 Земельного кодексу України). 
Положеннями ст. 57 Лісового кодексу України, що кореспондується положенням ст. 20 Земельного кодексу України, визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Так, зміна цільового призначення земельних ділянок в такому разі провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. 
Порядок вилучення земельних ділянок визначено ст. 149 Земельного кодексу України, а саме земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Частиною 5 ст. 149 Земельного кодексу України унормовано, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району ( шкіл, лікарень, підприємств торгівлі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. 
Як зазначалося вище, позивач стверджує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2611092001:22:002:0070 розташована у урочищі «Вишня», с. Поляниця, Івано-Франківська область, не вилучалась із земель Державного лісового фонду України в установленому законом порядку, жодних рішень щодо її вилучення чи передачі у приватну власність не приймалось. Ввдтак, вважає, що право приватної власності на спірну земельну ділянку набуто з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_1 , не може вважатися належною правовою підставою для виникнення права власності. Відтак, вважає, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння та поверненню у державну власність у постійне користування ДСГП «Ліси України» як землі державного лісового фонду. При цьому вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» (набуло право власності на земельну ділянку згідно договору іпотеки №4510 від 02.06.2016) не має права власності на спірну ділянку, оскільки первинне вибуття земель лісового фонду відбулось поза волею держави та з порушенням ст. ст. 20,84, 149 Земельного кодексу України і ст. 57 Лісового кодексу України. 
Отже, позивач зазначає, що позовні вимоги ДСГП «Ліси України» про витребування земельної ділянки в державну власність у своїй особі спрямовані на захист права державної власності на спірну земельну ділянку, право власності на яку неправомірно, як вважає позивач, зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк». 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для вирішення даного спору по суті перш за все необхідно встановити належність особи, яка звернулась за судовим захистом відповідного права або охоронюваного законом інтересу, тобто, чи є вона належним позивачем в спірних правовідносинах. 
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Статтею 170 ЦК України встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим кодексом. 
Положеннями ст. 17 Лісового кодексу України встановлено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. 
Відповідно до п.4.1. статуту ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України №141 від 28.05.2024, підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Державне агентство лісових ресурсів України. 
Згідно з п. 5.2. статуту ДСГП «Ліси України» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. 
Отже, ДСГП «Ліси України» не є органом виконавчої влади, який мав би право на здійснення прав власника спірної земельної ділянки. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76)).
Отже, з врахуванням вищенаведеного законодавства щодо регулювання повноважень державних органів у сфері розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду, що представляти державу у спірних правовідносинах належить до компетенції Івано-Франківської обласної державної адміністрації (в період дії воєнного стану — Івано-Франківська обласна військова адміністрація).
Суд першої інстанції з посиланням на п.7.30 постанови ОП КГС у складі Верховного Суду від 20.12.2024 у справі №910/21682/15 (910/17038/21) зазначив, що закон не передбачає права постійного користувача на звернення з позовом на користь держави, чиє право порушене незаконним заволодінням земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності за порушником.
Отже, висновок суду про те, що ДСГП «Ліси України» не є належним позивачем за позовними вимогами про витребування спірної земельної ділянки у державну власність від АТ КБ «ПриватБанк» є законним та обгрунтованим, а тому судом правомірно відмовлено в задоволенні позову. 
В зв`язку з наведеним, вимоги апеляційної скарги щодо обґрунтованості чи не обґрунтованості по суті позовних вимог не досліджуються судом апеляційної інстанції так само, як і вимога відповідача, щодо застосування строку позовної давності в даній справі. 
Отже, за наслідками апеляційного перегляду оскарженого судового рішення судова колегія констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2026 року у справі № 909/1400/25, а зводяться до різного трактування норм права. 
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 25.03.2026 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.02.2026 у справі № 909/1400/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 
Судді О.І. Матущак
О.С. Скрипчук