Справа № 674/219/25
Провадження № 2/674/44/26

РІШЕННЯ
іменем України 

09 липня 2026 року м. Дунаївці

Дунаєвецький районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді Барателі Д.Т., з участю секретаря судового засідання Бойчук С.В, представника позивача - адвоката Наталюка Н.М., представника відповідача - адвоката Вонсович О.А. (у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та скасування заборгованості по несанкціонованих транзакціях,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 2406 2500 0017 92 від 25.06.2024 на суму 15 000 грн та кредитний договір № 2406 2500 0017 32 від 25.06.2024 на суму 50 000 грн, укладені від його імені невстановленою особою, а також скасувати нараховану банком за період з 25.06.2024 по день ухвалення рішення заборгованість за вказаними договорами по належному позивачу картковому рахунку, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 000 грн і 50 000 грн та нарахованих процентів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.06.2024 невстановлені особи шляхом крадіжки заволоділи мобільною SIM-карткою позивача, до якої прив`язаний його фінансовий номер телефону, а також належними йому банківськими картками, після чого, отримавши доступ до системи дистанційного обслуговування "Приват24", без волі та відома позивача уклали від його імені два спірних кредитних договори, перевели та зняли кредитні кошти. Позивач зазначає, що жодних операцій із коштами не здійснював, спірних кредитних договорів не укладав і не підписував, кредитних коштів не отримував, інформацію обмеженого доступу (ПІН-код, паролі) третім особам не повідомляв, операції вчинено в іншому населеному пункті, ніж місце його проживання. За фактом крадіжки внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а позивача визнано потерпілим. Попри звернення до банку про скасування заборгованості та зупинення нарахування процентів, відповідач відмовив і продовжує нараховувати проценти, чим, на думку позивача, порушує його права споживача фінансових послуг. Правовою підставою позову позивач визначає відсутність свого волевиявлення на укладення правочинів та норми законодавства, що покладають на банк ризик збитків від неналежних платіжних операцій і обов`язок доводити вину користувача.
Рух справи, процесуальні рішення
Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 12.05.2025 продовжено строк підготовчого провадження.
Ухвалою суду від 07.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позиції сторін
Відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" подав відзив, у якому позову не визнав і просив відмовити в його задоволенні повністю. Заперечення мотивовані тим, що подія є крадіжкою платіжних карток та/або телефону безпосередньо у клієнта, що не входить у зону відповідальності банку; що наявність кримінального провадження за відсутності обвинувального вироку не впливає на договірні правовідносини та не звільняє позивача від доведення своїх вимог; що позивач не повідомив банк негайно про втрату платіжних засобів і фінансового номера, у зв`язку з чим до моменту такого повідомлення ризик збитків несе користувач; що позивач помилково посилається на нормативні акти, які втратили чинність, тоді як за чинним Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів власник рахунку не несе відповідальності лише за операції, здійснені без автентифікації платіжного інструмента і його держателя, а спірні операції супроводжувалися посиленою автентифікацією; що кредитні договори укладені в електронній формі з використанням простого електронного підпису одноразовим ідентифікатором (ОТП-паролем), погодженого сторонами, і прирівнюються до письмових; що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді скасування заборгованості є неналежним, а наслідком недійсності правочину є реституція; що відновлення прав позивача має здійснюватися шляхом цивільного позову у кримінальному провадженні до винних осіб.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Наталюк Н.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, наполягаючи на тому, що спірні кредитні договори укладено від імені позивача сторонньою особою внаслідок викрадення його платіжних карток і фінансового номера телефону, без волі та відома позивача, а тому вони не створюють для нього жодних обов`язків.
Представник відповідача - адвокат Вонсович О.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала доводи, викладені у відзиві, та просила у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач ОСОБА_1 за його згодою допитаний судом у порядку, передбаченому для допиту свідків. Пояснив, що подія відбулася на автостанції у м. Хмельницькому, куди він прибув з метою придбання квитка до м. Києва як учасник бойових дій; дізнавшись про відсутність квитків, відійшов убік, щоб покурити, де до нього підійшла незнайома жінка, яка пропонувала сексуальні послуги, від яких він відмовився; після того як жінка відійшла, він виявив відсутність банківських карток. Відповідаючи на запитання додатково пояснив, що на момент події перебував у тверезому стані, фізичного контакту з жінкою не мав, телефон увесь час залишався при ньому в кишені штанів, а зникнення карток виявив приблизно через 10 хвилин після того, як жінка пішла. Того ж дня повернувся до м. Дунаївці, а до відділення банку звернувся наступного дня, оскільки після повернення додому близько 19 години банк уже було зачинено. При зверненні до банку для перевипуску карток дізнався про оформлення на його ім`я кредитних договорів. Пін-код і паролі доступу до рахунку нікому не повідомляв.
Встановлені обставини, оцінка доказів та висновки суду
Судом установлено, що між позивачем та відповідачем 02.08.2022 укладено договір банківського обслуговування шляхом підписання позивачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", за умовами якого сторони, серед іншого, погодили використання простого електронного підпису (ОТП-паролю та інших узгоджених способів) при наданні банківських послуг, а як фінансовий номер телефону клієнта визначено абонентський номер, прив`язаний до його SIM-картки оператора "Київстар". Наявність договірних відносин та обставини їх виникнення сторонами не оспорюються.
Судом також установлено, що 25.06.2024 від імені позивача через систему дистанційного обслуговування "Приват24" вчинено низку операцій, а саме о 17 годині 22 хвилини оформлено договір "Кредит готівкою" № 2406 2500 0017 32 на суму 50 000 грн та о 22 годині 54 хвилини – договір "Кредит готівкою" № 2406 2500 0017 92 на суму 15 000 грн, кредитні кошти за якими зараховано на відкриту того ж дня цифрову картку для виплат № НОМЕР_1 , а в подальшому переказано на картку № НОМЕР_2 і виведено шляхом зняття готівки в банкоматах, розрахунків та переказів на користь третіх осіб. Зазначені обставини підтверджуються випискою по рахунку, висновком службової перевірки відповідача та сторонами по суті не заперечуються; спір стосується того, чиєю волею ці операції вчинено.
Зі змісту висновку службової перевірки відповідача від 11.03.2025 вбачається, що входи до облікового запису позивача в системі "Приват24" 25.06.2026 та 26.06.2024 здійснено з мобільних пристроїв марок REDMI (модель M2006C3LG) та MOTOROLA (модель MOTO G72), тоді як типовим пристроєм, яким користувався позивач, є пристрій марки SAMSUNG (модель SM-A515F); геолокація входів та операцій визначена в м. Хмельницькому, тоді як позивач зареєстрований та проживає в м. Дунаївці. Зі змісту того ж висновку вбачається, що отриманню доступу до облікового запису передували зміна ПІН-коду картки № НОМЕР_2 (за допомогою SMS-повідомлення о 16 годині 51 хвилину та в банкоматі о 23 годині 06 хвилин 25.06.2024) і зміна пароля та розблокування облікового запису з підтвердженням через дзвінки інтерактивного голосового меню на фінансовий номер телефону позивача з подальшим введенням зміненого ПІН-коду вказаної картки. Отже, дані, використані для автентифікації при доступі до рахунку, – ПІН-код картки – не були сталою інформацією, відомою лише позивачу, а були попередньо змінені особою, яка фактично здійснювала ці дії.
Судом установлено, що за фактом заволодіння майном позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2024 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 12024243000002148), а позивача визнано потерпілим.
Із досліджених судом матеріалів досудового розслідування, зокрема обвинувального акта у кримінальному провадженні № 12023243000004227 та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з додатком від 15.10.2024, вбачається, що 25.06.2024 у період з 16 до 17 години на території автостанції № 2 у м. Хмельницькому невстановлені на той час особи в ході спілкування з позивачем, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, таємно заволоділи його грошовими коштами, а також, відволікши його увагу та тимчасово заволодівши його мобільним телефоном, викрали SIM-картку оператора "Київстар" із фінансовим номером телефону позивача, повернувши при цьому сам телефон, і викрали дві належні позивачу банківські картки. Використовуючи викрадені SIM-картку та банківські картки, ці особи змінили ПІН-код, отримали доступ до системи "Приват24", оформили від імені позивача спірні кредитні договори та заволоділи коштами. Позивача за результатами впізнання за фотознімками визнано таким, що впізнав особу, яка вчинила крадіжку.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, є лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили, і лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд враховує, що обвинувальний вирок у відповідному кримінальному провадженні на час розгляду цієї справи не ухвалено, а тому матеріали досудового розслідування не мають для суду наперед установленої сили та преюдиційного значення. Разом із тим зазначені матеріали є письмовими доказами у розумінні ст. 76, 95 Цивільного процесуального кодексу України та оцінюються судом у сукупності з іншими доказами в частині встановлених ними фактичних обставин події, а не як доказ вини конкретних осіб. Оцінені таким чином, ці докази узгоджуються між собою та з висновком службової перевірки відповідача щодо часу, місця, послідовності операцій і кола причетних осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 202 та ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а договором – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 1 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених, зокрема, ч. 3 ст. 203 Кодексу.
Суд виходить із того, що правовідносини сторін мають споживчий характер, оскільки позивач є фізичною особою – споживачем фінансових послуг, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню в тому числі гарантії, передбачені Законом України "Про споживче кредитування". Згідно з усталеним підходом за відсутності належних і допустимих доказів сумніви тлумачаться на користь споживача, який є слабкою стороною у відносинах із банком.
Спірні правовідносини у частині надання платіжних послуг урегульовані Законом України "Про платіжні послуги" та Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 164, чинними на час виникнення спірних правовідносин. Суд відхиляє посилання позивача на Положення, затверджені постановами Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 та від 30.04.2010 № 223, а також на Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", оскільки ці акти втратили чинність до 25.06.2024 і до спірних правовідносин не застосовуються; водночас неправильне зазначення позивачем норми права не є підставою для відмови в позові, оскільки правову кваліфікацію спірних правовідносин здійснює суд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні послуги" автентифікація – це процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача та/або належність користувачу певного платіжного інструмента. Згідно з п. 146 Положення № 164 власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструмента і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку (держателя) призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що сам лише факт автентифікації спірних операцій безумовно звільняє банк від відповідальності та покладає всі наслідки на позивача. Наведена норма звільняє власника рахунку від відповідальності за неавтентифіковані операції, але не встановлює його автоматичної відповідальності за будь-які автентифіковані операції незалежно від наявності його згоди на їх вчинення; крім того, ця норма прямо обумовлює відповідальність держателя необхідністю доведення того, що саме його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання ПІНу чи іншої інформації. Тягар доведення таких обставин за змістом ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України та наведеної норми покладається на банк.
Таких доказів відповідач суду не надав. Навпаки, з досліджених доказів вбачається, що ПІН-код, використаний для отримання доступу до рахунку, був попередньо змінений не позивачем, а особою, яка вчинила заволодіння його платіжними засобами, шляхом SMS-повідомлення та в банкоматі; доказів того, що позивач повідомив ПІН-код, паролі чи іншу інформацію обмеженого доступу третім особам або іншим чином своїми діями чи бездіяльністю свідомо сприяв їх втраті, матеріали справи не містять. Суд не вважає за доцільне встановлювати чи перебував позивач у стані алкогольного сп`яніння та чи був у нього фізичний контакт із третіми особами, оскільки ці обставини, як і моральна сторона поведінки позивача, на якій наголошував представник банку, не входить до предмету доказування у цій справі, оскільки у свою чергу не можуть бути трактовані судом як сприяння незаконним діям. Натомість факт протиправного вибуття з володіння позивача засобів електронної ідентифікації внаслідок злочинних дій третіх осіб та їх зміна і використання в подальшому всупереч волі позивача, на думку суду, не викликає сумнівів. 
Та обставина, що при доступі до рахунку технічно дотримано процедуру посиленої автентифікації, яка передбачає поєднання знання даних картки, фізично відображених на ній, і володіння фінансовим номером телефону, у встановлених обставинах не свідчить про вчинення операцій самим позивачем, оскільки і дані банківських карток, і SIM-картка з фінансовим номером телефону на момент операцій перебували у володінні сторонніх осіб унаслідок їх викрадення. За таких умов автентифікація підтвердила особу держателя викрадених платіжних засобів, а не вільне волевиявлення позивача як сторони правочину.
Суд відхиляє і доводи відповідача про неналежне виконання позивачем обов`язку негайно повідомити банк про втрату платіжних засобів. Як установлено, мобільний телефон позивача було повернуто, а викрадено лише SIM-картку, у зв`язку з чим позивач об`єктивно не міг виявити втрату фінансового номера телефону безпосередньо в момент крадіжки; виявивши неможливість користування зв`язком наступного дня, позивач 26.06.2024 звернувся до відділення банку, заблокував платіжні картки та повідомив про шахрайські дії, а згодом звернувся до правоохоронних органів. Передбачений ч. 5 ст. 87 Закону України "Про платіжні послуги" розподіл ризику збитків залежно від моменту повідомлення стосується відповідальності за збитки від неналежних платіжних операцій і сам по собі не надає чинності правочину, який особа не вчиняла та на укладення якого не виявляла волі. Питання дійсності спірних кредитних договорів вирішується за нормами Цивільного кодексу України про умови чинності правочину, а не лише за правилами розподілу ризику збитків.
Оцінивши докази в сукупності, суд вважає доведеним, що спірні кредитні договори № 2406 2500 0017 92 від 25.06.2024 та № 2406 2500 0017 32 від 25.06.2024 укладено від імені позивача без його волі сторонньою особою, яка протиправно заволоділа засобами доступу до системи дистанційного обслуговування. Отже, в момент вчинення цих правочинів була відсутня така необхідна умова їх чинності, як вільне волевиявлення позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання їх недійсними.
Суд відмежовує цю справу від правових висновків, на які посилається відповідач, зокрема викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2024 у справі № 638/161/22 та подібних, оскільки в наведених справах підставою для відмови в позові слугувала недоведеність укладення кредитного договору іншою особою та перерахування коштів на чужу картку, тоді як у цій справі сукупністю доказів, у тому числі матеріалами кримінального провадження, установлено факт укладення спірних договорів сторонньою особою внаслідок викрадення засобів доступу. Окрім того, викрадені засоби доступу були використані не для заволодіння коштами позивача, а задля введення банку в оману щодо особи позичальника. Банк, таким чином, самостійно приймаючи рішення щодо надання власник коштів у позику, хоч і діючи під впливом обману щодо особи позичальника, все ж спирався при цьому на самостійно розроблені власні правила автентифікації та ідентифікації, та не може перекладати наслідки таких дій на споживача платіжних послуг. Цитована вище норма п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про платіжні послуги" визначає автентифікацію не лише як процедуру, що дозволяє установити особу користувача, але і підтвердити її. За таких обставин висновки про застосування норм права у зазначених справах не є застосовними до спірних правовідносин з огляду на відмінність фактичних обставин.
Суд ураховує також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 705/1938/25, відповідно до яких підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором підтверджує його укладення належними доказами, а визнання такого договору недійсним за мотивом його вчинення поза волею позивача виключається, якщо відповідні обставини не доведені та ґрунтуються на припущеннях. Ці висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на істотну відмінність фактичних обставин. У справі № 705/1938/25 позивач на прохання сторонніх осіб самостійно надав їм віддалений доступ до програмно-апаратного середовища власного мобільного телефону з фінансовим номером, підключеним до мобільного банкінгу; телефон та SIM-картка з володіння позивача при цьому не вибували, одноразовий ідентифікатор було використано в середовищі пристрою самого позивача, а твердження про укладення договору сторонньою особою не було підтверджене жодними доказами, крім пояснень позивача та факту внесення за його заявою відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Натомість у цій справі SIM-картку з фінансовим номером телефону та банківські картки протиправно, таємно від позивача вилучено з його володіння внаслідок крадіжки, доступ до облікового запису здійснено зі сторонніх пристроїв після попередньої зміни ПІН-коду сторонньою особою, а факт укладення спірних договорів сторонньою особою встановлено сукупністю доказів, у тому числі висновком службової перевірки самого відповідача та матеріалами кримінального провадження, за результатами якого складено обвинувальний акт та проведено впізнання особи. Відтак наведені висновки Верховного Суду, які стосуються розподілу тягаря доказування та наслідків його невиконання позивачем, не заперечують недійсності правочину, вчиненого за відсутності вільного волевиявлення сторони, і не поширюються на правовідносини, в яких відповідний тягар доказування позивачем виконано.
Щодо позовної вимоги про скасування нарахованої заборгованості за тілом кредиту та процентами суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Визнання спірних кредитних договорів недійсними означає, що вони не породжують для позивача обов`язків з повернення кредиту та сплати процентів, а отже, заборгованість за тілом кредиту та нарахованими процентами за цими договорами не виникає в силу самого факту їх недійсності.
Водночас вимога про скасування нарахованої заборгованості за своїм змістом не відповідає встановленим ст. 16 Цивільного кодексу України способам захисту, не передбачає відповідного обов`язку іншої сторони та не забезпечує відновлення права позивача додатково до наслідків, які настають внаслідок визнання договорів недійсними; нарахування заборгованості є лише обліковою фіксацією і безпосередньо не порушує прав позивача за умови недійсності договорів. Аналогічного підходу щодо неефективності способу захисту у вигляді скасування (списання) заборгованості дотримується Верховний Суд.
З огляду на викладене суд відмовляє в задоволенні цієї вимоги як заявленої з обранням неналежного способу захисту, що не зменшує обсягу захисту прав позивача, забезпеченого визнанням договорів недійсними.
Доводи відповідача про те, що належним способом відновлення прав позивача є цивільний позов у кримінальному провадженні до винних осіб, суд відхиляє, оскільки наявність у позивача права на відшкодування шкоди особами, які вчинили кримінальне правопорушення, не позбавляє його права на захист порушеного цивільного права у відносинах із банком шляхом визнання недійсними правочинів, вчинених без його волі.
Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
На підставі наведеного суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову: позовні вимоги про визнання недійсними спірних кредитних договорів підлягають задоволенню, а у задоволенні вимоги про скасування нарахованої заборгованості належить відмовити.
Щодо судових витрат
Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про судовий збір".
Частиною 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. З огляду на зазначене, позивач ОСОБА_1 правомірно не сплачував судовий збір при поданні позовної заяви.
Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Щодо визначення розміру судового збору суд зазначає таке. Пред`явлена позовна заява об`єднує три вимоги немайнового характеру: про визнання недійсним кредитного договору № 2406 2500 0017 92 від 25.06.2024, про визнання недійсним кредитного договору № 2406 2500 0017 32 від 25.06.2024 та про скасування нарахованої заборгованості за вказаними договорами.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об`єднано дві та більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо.
Положеннями ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Розмір ставки судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на день звернення позивача до суду (01.11.2025) відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3 028,00 грн, відтак ставка судового збору за одну вимогу немайнового характеру для фізичної особи складала 1 211,20 грн.
Встановлено, що позивач звернувся до суду, подавши позовну заяву в електронній формі через підсистему ЄСІКС "Електронний суд".
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. З урахуванням цього коефіцієнта ставка судового збору за одну вимогу немайнового характеру становить 968,96 грн (1 211,20 грн х 0,8).
Судом задоволено дві з трьох заявлених позовних вимог немайнового характеру - про визнання недійсними кредитних договорів № 2406 2500 0017 92 та № 2406 2500 0017 32; у задоволенні третьої вимоги, про скасування нарахованої заборгованості, відмовлено.
З огляду на викладене, з урахуванням двох позовних вимог немайнового характеру, задоволених судом, загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в дохід держави, становить 1 937,92 грн (968,96 грн х 2).
Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 16, 202, 203, 215, 216, 626 Цивільного кодексу України, Законом України "Про платіжні послуги", Законом України "Про захист прав споживачів", суд
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та скасування заборгованості по несанкціонованих транзакціях задовольнити частково.
Визнати недійсним кредитний договір № 2406 2500 0017 92 від 25.06.2024 на суму 15 000 грн, оформлений від імені ОСОБА_1 в системі дистанційного обслуговування "Приват24" з Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк".
Визнати недійсним кредитний договір № 2406 2500 0017 32 від 25.06.2024 на суму 50 000 грн, оформлений від імені ОСОБА_1 в системі дистанційного обслуговування "Приват24" з Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк".
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в дохід держави судовий збір в розмірі 1937,92 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 липня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570.

Суддя Давид БАРАТЕЛІ