Справа № 201/880/26
Провадження № 2/201/2172/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року       Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору, розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

 
21 січня 2026 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 20.03.2025 року,у якому просила визнати недійсним Договір про участь у вихованні та утриманні дітей від 20.03.2025 року, укладений між нею та ОСОБА_1 щодо дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позов мотивовано тим, що Договір за своїм змістом визначає проживання дітей з батьком, порядок участі матері, яка проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дітьми, а також встановлює обов`язок матері сплачувати кошти на утримання дітей у твердій сумі. Позивачка вказує, що такий Договір підпадає під правове регулювання ч. 4 ст. 157 СК України та потребує нотаріального посвідчення, однак укладений у простій письмовій формі, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним. Також позивачка посилається на загальні вимоги дійсності правочину та необхідність захисту прав і законних інтересів дітей.
Ухвалою судді від 22 січня 2026 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. У встановлений строк позивачкою подано заяву про усунення недоліків та долучено документ про сплату судового збору, та ухвалою судді від 27 січня 2026 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач із позовними вимогами не погодився, та 10 лютого 2026 року подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому просиввизнати дійсним Договір про участь у вихованні та утриманні дітей від 20.03.2025 року; розірвати шлюб, зареєстрований 26.08.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецьким міським управлінням юстиції Луганської області, актовий запис № 545; залишити місце проживання дітей разом із батьком, оскільки діти фактично проживають з ним і перебувають на його щоденному утриманні та вихованні; стягнути з матері аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дітьми повноліття; у задоволенні первісного позову - відмовити. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що сімейні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо, а основні витрати на дітей (харчування, одяг, побут, навчання, лікування та розвиток) несе він. З його доводів убачається, що Договір від 20.03.2025 року укладався для фіксації фактичного проживання дітей з батьком, визначення порядку участі матері у вихованні та встановлення передбачуваної матеріальної участі матері в утриманні дітей. Також позивач за зустрічним позовом наголошує, що оспорювання Договору матір`ю зумовлено фактично небажанням виконувати погоджені умови матеріальної участі та уникненням аліментного обов`язку.

Ухвалою судді від 17 лютого 2026 року зустріну позовну заяву прийнято до розгляду разом із первісним позовом.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 просив розглянути справу без його участі, первісний позов не визнав, зустрічні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 просила розглянути справу без її участі; подала заяву про залишення первісного позову без розгляду; підтвердила, що діти фактично проживають з батьком, та зазначила, що звернення з позовом було обумовлено небажанням сплачувати аліменти, тому в частині аліментів просить врахувати її матеріальне становище та визначити справедливий і посильний розмір.
Відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами без фіксації судового процесу технічними засобами.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 серпня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 545. У шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказані обставини підтверджуються документами, наявними у матеріалах справи, та сторонами не заперечуються.
Із матеріалів справи та заяв сторін убачається, що сімейні відносини між сторонами істотно порушені: сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, узгоджене виконання батьківських обов`язків фактично відсутнє, сторони перебувають у конфлікті з питань участі у вихованні та утриманні дітей. Сторони не заявляють про реальну можливість примирення.
20 березня 2025 року сторони підписали письмовий документ «Договір про участь у вихованні та утриманні дітей». Зі змісту Договору вбачається, що сторони письмово зафіксували істотні питання, пов`язані з дітьми, зокрема: проживання дітей разом із батьком; порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з дітьми; обов`язок матері здійснювати платежі на утримання дітей у визначеному сторонами розмірі; інші умови взаємодії сторін у питаннях, пов`язаних із дітьми. При цьому доказів нотаріального посвідчення цього документа матеріали справи не містять.
Із заяв позивача за зустрічним позовом, поданого ним Акта про фактичне проживання та самостійне виховання дітей батьком (складеного за участю свідків), а також із загального змісту матеріалів справи суд дійшов висновку, що діти фактично проживають разом із батьком, який здійснює переважний обсяг щоденного догляду та забезпечення: організацію побуту, режиму дня, харчування, забезпечення одягом та необхідними речами, навчальний/організаційний супровід старшої дитини, щоденний догляд за молодшою дитиною з урахуванням її віку, забезпечення безпеки та, за необхідності, медичного супроводу.
Позивачка за первісним позовом не заявляла окремої самостійної вимоги про зміну місця проживання дітей або їх передання матері. Із її заяви вбачається, що вона просить суд виходити з найкращих інтересів дітей та врахувати фактичні обставини їх проживання і стабільність середовища. Таким чином, досліджені судом матеріали у сукупності підтверджують: наявність шлюбу та дітей; фактичний розлад сімейних відносин; існування підписаного сторонами Договору від 20.03.2025 року; фактичне проживання дітей з батьком та здійснення батьком основного обсягу самостійного щоденного догляду і забезпечення; відсутність заявленого матір`ю самостійного спору про переміщення дітей до неї.
Надаючи оцінку заяві про залишення первісного позову без розгляду, суд виходить з того, що ця заява подана 25.02.2026 року, тоді як розгляд справи по суті призначено та розпочато у межах процесуального руху справи (судове засідання для розгляду по суті призначено на 11.02.2026). 
 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позов залишається без розгляду у разі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті.
 
З огляду на хронологію подання такої заяви та стадію провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з чим первісний позов підлягає вирішенню судом по суті заявлених вимог.
Оцінюючи первісний позов ОСОБА_1 про визнання Договору від 20.03.2025 року недійсним, суд виходить з такого.
Зі змісту Договору вбачається, що він є домовленістю між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дітей, та містить умови щодо участі у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дітей. Для такого виду домовленостей закон встановлює спеціальні вимоги до форми, зокрема вимогу нотаріального посвідчення (ч. 4 ст. 157 СК України). Відсутність нотаріального посвідчення у випадках, коли така форма є обов`язковою, означає, що документ не набуває юридичної сили саме як договір у розумінні сімейного закону, а відтак не може породжувати тих договірних наслідків, на які сторона посилається як на «чинні» договірні обов`язки.
За таких обставин обраний позивачкою спосіб захисту - визнання недійсним - не є належним і ефективним, оскільки спрямований на усунення з правового поля «недійсності» того, що за законом не набуло обов`язкової форми та, відповідно, є нікчемним у частині договірного регулювання, яке законом поставлено в залежність від нотаріального посвідчення. У таких випадках суд має виходити з природи порушення та з того, що судовий захист не повинен підмінятися вимогою про «недійсність» як універсальним способом у ситуації, коли правочин є нікчемним/не породжує заявлених договірних наслідків через недодержання імперативної форми.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що умови укладеного між сторонами договору не виконуються, вказаний договір не був нотаріально посвідчений, як того вимагають приписи ч. 4 ст. 157 СК України, при цьому жодна із сторін не ухилялась від нотаріального його посвідчення, а лише уклали в його простій письмовій формі, а тому в даному випадку, підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 220 ЦК України, згідно яких, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
У Постанові ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа № 916/3156/17 суд виснував, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94-95 постанови).
Аналізований у справі письмовий договір від 01.01.2025 року, який хоча і підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Аналогічна правова позиція викладена і в Постанові КЦС ВС від 15 березня 2018 року, справа № 616/137/16-ц.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, а тому враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання договору утримання недійсним, слід відмовити, з огляду на нікчемність останнього в цілому.
Суд також бере до уваги, що заявлений первісний позов у його фактичному змісті та спрямованості не переслідує мети належного захисту прав чи інтересів дітей, а є способом уникнення виконання матір`ю встановленого законом обов`язку брати участь у їх утриманні. За таких обставин звернення з вимогою про «визнання недійсним» документа, який через недодержання обов`язкової форми не створює належних договірних наслідків, є використанням судового захисту не для відновлення порушеного права, а як інструменту звільнення від передбаченого ст. 180 СК України обов`язку утримувати дітей, що суперечить принципам добросовісності та заборони зловживання правом у цивільних і сімейних правовідносинах.
Разом із тим суд зазначає, що сам документ «Договір» може оцінюватися судом як письмовий доказ у розумінні ст. 76–81, 89 ЦПК України у сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін у частині підтвердження фактичних обставин (зокрема - фактичного проживання дітей з батьком, наявності узгодженого порядку взаємодії батьків щодо дітей), але не як чинне договірне джерело зобов`язань, що підлягає «визнанню недійсним» у судовому порядку.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити.
Щодо вимог зустрічного позову, суд бере до уваги, що позивач за зустрічним позовом просив визнати дійсним Договір від 20.03.2025 року, посилаючись, зокрема, на ст. 220 ЦК України. Однак суд виходить з того, що сімейне законодавство встановлює спеціальну імперативну вимогу щодо форми домовленості, передбаченої ч. 4 ст. 157 СК України, - письмова форма з нотаріальним посвідченням. Відсутність нотаріального посвідчення за таких умов унеможливлює визнання документа «дійсним» як такого, що набув би передбаченої законом форми сімейного договору. Норми ст. 220 ЦК України застосовуються за наявності умов «ухилення від нотаріального посвідчення», однак у сімейних правовідносинах щодо договорів, для яких прямо встановлена імперативна нотаріальна форма, суд не може підміняти спеціальні вимоги сімейного закону.
Отже, у задоволенні вимоги про визнання Договору дійсним слід відмовити.
Стосовно вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
Із матеріалів справи та заяв сторін убачається, що сімейні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, наміру на примирення не виявляють. 
Суд вважає, що сім`я фактично розпалася, тому шлюб підлягає розірванню.
Водночас, відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. За ст. 157 СК України питання виховання вирішуються батьками спільно, а той із батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний брати участь у вихованні. 
За ст. 160, 161 СК України суд, вирішуючи питання про місце проживання дитини, виходить із інтересів дитини, ставлення батьків до виконання обов`язків та сталості середовища.
Суд виходить із принципу найкращих інтересів дитини (ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 7 СК України) та з того, що у таких спорах пріоритетним є забезпечення дитині стабільного, безпечного та передбачуваного середовища.
Судом встановлено та фактично визнано сторонами, що діти сторін тривалий час проживають з батьком, а батько здійснює самостійне щоденне виховання та утримання. Ураховуючи вік дітей та сталість фактичного проживання, суд дійшов висновку, що залишення місця проживання дітей разом із батьком відповідає їх найкращим інтересам та фактичним обставинам справи.
Із встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що вони, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, проживали та продовжують проживати з батьком, який їх фактично утримує, що узгоджується і з наданими в поясненнями відповідача ОСОБА_1 , витягом територіальної громади, з якого вбачається, що неповнолітні діти сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають за місцем реєстрації батька. 
Під час розгляду справи, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання їх дітей після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду.
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. 
Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. 
Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. 
Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. 
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. 
 
За ч. 3 ст. 181 СК України аліменти присуджуються на користь того з батьків, з ким проживають діти. 
 
Відповідно до ст. 182–183 СК України розмір аліментів визначається з урахуванням обставин справи, а мінімальний гарантований розмір аліментів не може бути меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ст. 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову.
 
Оскільки діти проживають з батьком, саме батько несе постійні витрати на їх утримання. Доводи матері про необхідність врахування її матеріального становища можуть бути оцінені судом у межах загальних критеріїв ст. 182 СК України, однак не можуть нівелювати сам обов`язок матері брати участь в утриманні дітей.
З огляду на заявлений у зустрічному позові спосіб стягнення (частка від доходу) та наявність двох дітей, суд вважає обґрунтованим стягнути з матері аліменти у розмірі 1/3 усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 10.02.2026 року і до досягнення дітьми повноліття.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподіляються з урахуванням результатів розгляду справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини; ст.ст. 110–112, 141, 150, 155, 157, 160, 161, 180–183, 191 СК України; ст.ст. 76–81, 89, 141, 259, 263– 265, 430 ЦПК України; суд - 
УХВАЛИВ:

 
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину (договору) - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору, розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.
У задоволенні вимоги про визнання дійсним Договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 20 березня 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 - відмовити.
Шлюб, зареєстрований 26 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецьким міським управлінням юстиції Луганської області, актовий запис № 545, між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 - розірвати.
Після розірвання шлюбу залишити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; разом з їх батьком - ОСОБА_1 , який їх самостійно виховує та утримує.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 10 лютого 2026 року і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:           Федоріщев С.С.