ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року 
м. Чернівці
справа № 727/11796/23
провадження № 22-ц/822/1008/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О., 
секретар судового засідання Скулеба А.І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа Чернівецька міська рада, 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 квітня 2026 року,
головуючий у суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Чернівецька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. 

В обгрунтування позову зазначає, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №142/7 від 28 березня 2017 року закріплено за прокуратурою Чернівецької області, як службову квартиру   АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення позивачу, як основному наймачу, видано ордер №11, серії МВК від 03 квітня 2017 року на склад сім`ї із трьох осіб на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .
На момент отримання ордеру №11, серії МВК від 03 квітня 2017 року позивач був одружений з ОСОБА_3 . Під час перебування в шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач та ОСОБА_4 були вписані у даний ордер на квартиру, як члени сім`ї позивача та у зв`язку з цим, з 28 квітня 2017 року зареєстровані за вищевказаною адресою, згідно витягу ЦНАП №568900 від 25 жовтня 2023 року.
У квартиру АДРЕСА_2 відповідач з їхнім сином ніколи не вселялись та жодного дня в ній не проживали, що підтверджується актом ОСББ «Проспект Незалежності, 116-В» від 20 жовтня 2023 року.
Оскільки квартира знаходиться в новобудові, на момент отримання ордеру, її стан відповідав фактично виконаним загально будівельним роботам (від забудовника) і не був придатним для проживання, у зв`язку із чим, на час ремонту, позивач винаймав інше житло, де проживала його родина.
Факт не проживання у вищевказаній квартирі також стверджено ОСОБА_2 при поданні, 08 жовтня 2020 року, до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, у якій останньою зазначено, що дитина з народження проживає разом з нею та її батьками за адресою АДРЕСА_3 .
Шлюб із відповідачем було розірвано за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року.
Відповідач забезпечена житлом по АДРЕСА_3 у своїх батьків.
Жодних перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, основним наймачем якого є позивач, відповідачу не вчинялось. 
Рішення про зміну постійного місця проживання прийнято відповідачем самостійно та добровільно. Реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_2 має формальний характер та не породжує правових наслідків у вигляді права користування вказаним житлом.
Наведені вище обставини доводять, що виїзд ОСОБА_2 , в жовтні 2021 року, з міста Чернівці в м. Судова Вишня Львівської області не має тимчасового характеру та поважних причин на це.
На підставі вищевикладеного, просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , та зняти її з зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 квітня 2026 року У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Чернівецька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що позов до задоволення не підлягає, оскільки позивач не надав достатніх і достовірних доказів не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців.
Наявний у матеріалах справи акт про не проживання відповідача за місцем реєстрації не містить відомостей про причини не проживання відповідача.
Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири.
Судом також встановлено, що відповідач немає іншого жилого приміщення на праві власності, яке б задовольняло її потреби у житлі.
Отже, права відповідача також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
При цьому, позивач жодним чином не довів, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджають йому користуватись майном.
Крім того, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням несплата комунальних послуг, оскільки сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. 
Суд вважає, що позбавлення відповідача, який не проживає у квартирі через конфлікт з позивачем, тобто з незалежних від нього причин, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам ст.263 ЦП К України щодо його законності та обґрунтованості. Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.
Ухвалюючи наведене вище рішення, суд порушив вимоги ст.13 ЦПК України та вийшов за межі заявлених позовних вимог, що призвело до хибної оцінки наданих сторонами доказів та помилкових висновків.
Отже, судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми ст.71 ЖК України, які не підлягають застосуванню у даній справі, і не застосовано норми ст.107 ЖК України, яка зазначались позивачем в якості правової підстави позовних вимог. Крім цього, судом порушено норми ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів, що призвело до надання окремим доказам заздалегідь встановленої сили, зокрема акту про не проживання від 20 жовтня 2023 року, у зв`язку із відсутністю в ньому причини не проживання відповідача, без надання належної оцінки сукупності всіх інших доказів у справі.
Під час розгляду справи судом системно порушувались норми ч.4 ст.83 ЦПК України щодо прийняття судом від сторони відповідачки доказів, які не було подано в строки, визначені ч. З ст.83 ЦПК України. Наведені вище обставини в їх сукупності є підставами для апеляційного оскарження ухваленого судом рішення та, відповідно до норм ст.376 ЦПК України, підставами для скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку із неправильним застосуванням норм права (ч.2 ст.376 ЦПК України) та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (ч. І ст.376 ЦПК України). 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №142/7 від 28 березня 2017 року закріплено за прокуратурою Чернівецької області, як службову, квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення позивачу, як основному наймачу, видано ордер №11 серії МВК від 03 квітня 2017 року на склад сім`ї із трьох осіб на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .
На момент отримання ордеру №11, серії МВК від 03 квітня 2017 року позивач був одружений з ОСОБА_3 .
Під час перебування в шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач та ОСОБА_4 були вписані у даний ордер на квартиру, як члени сім`ї позивача та у зв`язку з цим, з 28 квітня 2017 року зареєстровані за вищевказаною адресою, згідно витягу ЦНАП №568900 від 25 жовтня 2023 року.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2022 року шлюб між сторонами розірвано.
З 05 жовтня 2021 року відповідач проживає в м. Судова Вишня Львівської області, згідно довідок ЦНАП №1016/0705 від 14 червня 2023 року та №418 від 21 лютого 2022 року, акту №1 від 14 червня 2023 року про фактичне місце проживання особи без реєстрації.
Згідно довідки КНП «Міська дитяча поліклініка» від 19 вересня 2023 №52 ОСОБА_4 , станом на 19 вересня 2023 року не був задекларований з лікарями-педіатрами КНП «Міська дитяча поліклініка», згідно бази даних електронної системи охорони здоров`я візитів до лікарів в електронній карті пацієнта не зареєстровано.
Згідно Декларації №0001-KM07-AMА0 про вибір сімейного лікаря, поданої 05 квітня 2022 року відповідачем, первинну медичну допомогу дитині - ОСОБА_4 , який проживає за адресою АДРЕСА_3 , надає дільничний лікар-педіатр КНП «Судововишнянський центр первинної медико-санітарної допомоги Судововишнянської міської ради Львівської області».
Згідно довідки №79 від 09 червня 2023 року опорного закладу «Судововишнянський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів – заклад дошкільної освіти імені Т. Дмитрасевича» дитина - ОСОБА_4 навчається у вказаному освітньому закладі.
Згідно із листом ОСББ «Проспект Незалежності, 116-В» від 18 жовтня 2023 року відповідач не зверталась із заявами чи скаргами з приводу перешкоджання їй перебувати/проживати в квартирі АДРЕСА_2 .
Згідно із листом ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 20 жовтня 2023 року №A-138A3 відповідач не зверталась до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання в користуванні квартирою АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту ОСББ «Проспект Незалежності, 116-В» від 20 жовтня 2023 року, відповідач в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 03 квітня 2017 року по даний час, тобто з моменту видачі позивачу ордеру на право зайняття зазначеного приміщення.
Згідно із довідкою ОСББ «Проспект Незалежності, 116-В» від 18 жовтня 2023 року, у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , який сплачує платежі за надані житлово-комунальні послуги за вищевказаною адресою на банківський рахунок ОСББ.
Згідно заяви про виключення службового жилого приміщення житла з числа службових від 11 червня 2018 року позивачем зазначено, що у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 проживає спільно з сім`єю, дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_4 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №485/18 від 12 вересня 2017 року прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №261/15 від 23 червня 2020 року виключено з числа службових квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно відповіді Судововишнянської міської ради від 21 серпня 2020 року №873/02-18 зазначено, що ОСОБА_6 була зареєстрована у АДРЕСА_3 з 22 березня 2000 року по 09 січня 2014 року, а до того часу, з народження, проживала без реєстрації разом із батьками по АДРЕСА_4 . Участі у безоплатній приватизації державного фонду у АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 ОСОБА_6 не приймала. Житлові будинки за вищевказаними адресами перебували і перебувають у приватній власності інших осіб.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 та представників відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та її представники звернулися до суду із заявою про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач захворіла і не може прийняти участь у вищезазначеному судовому засіданні, а також врахувати ту обставину, що остання не отримала копію апеляційної скарги. 
Однак, як вбачається з матеріалів прави, а саме довідки про доставку електронного документу, копію апеляційної скарги та ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 12 травня 2026 року було надіслано одержувачу ОСОБА_2 в її електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету в 13 травня 2026 року в 21:14:48.
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Якщо суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.
Отже. враховуючи, що ОСОБА_2 належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обгрунтованого рішення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності ОСОБА_2 . 
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Ухвалюючи рішення у справі про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав достатніх і достовірних доказів не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. Наявний в матеріалах справи акт про не проживання відповідача за місцем реєстрації не містить відомостей щодо причини не проживання відповідача.
Однак, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступних підстав. 
Ухвалюючи вищевказане рішення, суд порушив вимоги ст.13 ЦПК України та вийшов за межі заявлених позовних вимог, що призвело до неправильної оцінки наданих сторонами доказів та помилкових висновків.
Судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми ст.71 ЖК України, які не підлягають застосуванню у даній справі, і не застосовано норми ст.107 ЖК України, які зазначались позивачем в якості правової підстави позовних вимог. 
Щодо розгляду справи по суті.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Звертаючись до суду із позовом позивач обґрунтовував його необхідністю припинення права відповідачки користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з тим, що з 05 жовтня 2021 року відповідачка, в якості постійного місця проживання, обрала для себе будинок своїх батьків в АДРЕСА_3 , де вона проживає весь цей час, має налагоджений побут, соціальні зв`язки. Тобто правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є частина 2 статті 107 ЖК України.
Житловий кодекс України визначає декілька правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Так, статті 71, 72 ЖК України визначають можливість визнання в судовому порядку особи такою, що втратила право користування житлом, у випадку тривалої відсутності її протягом більше шести місяців без поважної причини.
Статтею 107 ЖК України передбачено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою.
Такий правовий висновок наведений в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №755/16392/17, від 15 квітня 2020 року у справі №466/5057/17, від 26 грудня 2024 р. у справі №489/1183/21. 
Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Згідно з правовою позицією, наведеною в постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №761/44727/16-ц, «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому, факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні, у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).
Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Водночас у разі вирішення спору, на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщенн. Наведених вище висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №761/44727/16-ц, суд не дотримався. Наявні в справі докази оцінювалися судом з підстав наявності чи відсутності в них поважних причин відсутності відповідачки в спірному приміщенні понад шість місяців. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі №361/6668/15 зроблено висновок, що «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».
Факт відсутності у відповідачки наміру повертатися та використовувати спірне житлове приміщення в якості постійного місця проживання та вибуття її на інше постійне місце проживання в м. Судова Вишня Львівської області підтверджується дослідженими судом доказами: - з 05 жовтня 2021 року відповідачка постійно проживає в м. Судова Вишня Львівської області, що підтверджено довідками ЦНАП №1016/0705 від 14 червня 2023 року та №418 від 21 лютого 2022 року; актом №1 від 14 червня 2023 року про фактичне місце проживання особи без реєстрації (т.1, а.с.25-28); - згідно із довідкою КНП «Міська дитяча поліклініка» від 19 лютого 2023 року №52 дитина - ОСОБА_4 не перебував на медичному обслуговуванні в закладах охорони здоров`я в м.Чернівці (т.1, а.с.39). Медичні послуги дитині надаються в м.Судова Вишня Львівської області (т.1, а.с.40); - згідно із довідкою №79 від 09 червня 2023 року 0З «Судовишнянський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» дитина - ОСОБА_4 з ОСОБА_9 навчається за місцем його постійного проживання в м.Судова Вишня Львівської області (т1, а.с.41); - згідно із листом ОСББ «Проспект Незалежності, 116-В» від 18 жовтня 2023 року відповідачка, за період часу, з квітня 2017 року по жовтень 2023 року, не зверталась із заявами чи скаргами з приводу перешкоджання їй перебувати / проживати в квартирі АДРЕСА_2 (т1, а.с.37); - згідно із листом ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 20 жовтня 2023 року відповідачка, за період часу, з квітня 2017 року по жовтень 2023 року, не зверталась до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання в користуванні спірним житловим приміщенням (т1, а.с.38); - згідно із актом ОСББ «Проспект Незалежності, 116--В» від 20 жовтня 2023 року відповідачка в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 03 квітня 2017 року по дату складання акту (т.1, а.с. 19); - факт постійного проживання відповідачки з сином з 05 жовтня 2021 року по АДРЕСА_3 підтверджується її заявами по суті справи у цивільній справі №461/1248/22, що перебувала в провадженні Галицького районного суду м.Львова (т.1, а.с.29-33), та встановлено ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2023 року у справі № 461/1248/22, що набрала законної сили (т.1, а.с.34-36) - відповідачка має інше житлове приміщення в АДРЕСА_5 , загальною площею 183,3 кв.м, яке було подароване їй позивачем за договором дарування від 21 жовтня 2016 року (т.1, а.с. 177) та після прибуття в м.Судова Вишня на постійне проживання відповідачкою 22 жовтня 2021 року укладено договір дарування, згідно якого остання подарувала своїй матері ОСОБА_7 квартиру в АДРЕСА_5 , загальною площею 183,3 кв.м. (т.2, а.с. 183- 184). -у матеріалах провадження поліції № 431-1135 по зверненню ОСОБА_5 від 27 жовтня 2021 року в письмових поясненнях ОСОБА_7 (мати відповідачки) від 27 жовтня 2021 року (т.1, а.с.100-101) зазначено, що «...після реєстрації шлюбу донька, а в подальшому і внук, постійно проживають в моєму будинку за адресою АДРЕСА_3 ». «...Хочу зазначити, що з моменту народження внука ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і по даний час, останній постійно проживав за вищевказаною адресою, а моя донька була у декретній відпустці весь цей час, відповідно здійснювала догляд за своїм сином». - у позовній заяві про розірвання шлюбу від 08 жовтня 2020 року (т.1, а.с.20-21) відповідачкою зазначено, що: «Від шлюбу в нас є син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина з народження проживає разом зі мною, та моїми батьками за адресою АДРЕСА_3 ».
Наявні в матеріалах справи письмові докази доводять, що з 05 жовтня 2021 року постійним місцем проживання відповідачки є житловий будинок її батьків, розташований по АДРЕСА_3 , що спростовує висновок суду про відсутність у відповідачки житла, яке б задовольняло її потребам.
Суд, зазначивши, що спірне житло є єдиним місцем проживання відповідачки і остання не має іншого постійного місця, яке належить їй на праві власності, не врахував, що відповідачка не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів зазначених обставин. Відповідачка не підтвердила належними та допустимими доказами, що спірна квартира була до 05 жовтня 2021 року її постійним житлом і на момент обрання нею в якості постійного місця проживання будинку у АДРЕСА_3 , вона не мала у власності іншого житлового приміщення. Навпаки, наявними в справі доказами доведено, що відповідачка, через два тижні, після прибуття на постійне місце проживання в м.Судова Вишня, за договором дарування від 22 жовтня 2021 року, (т.2, а.с.183-184) передала своїй матері ОСОБА_7 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 183,3 кв.м, житловою площею 96,7 кв.м., що належала їй на праві особистої приватної власності і була подарована їй позивачем 21 жовтня 2016 року (т. 1, а.с.177). 
А тому висновок суду про відсутність у відповідачки іншого жилого приміщення на праві власності, яке б задовольняло її потреби в житлі, як підставу відмови в позові і забезпечення захисту судом її гарантій права на житло суперечить правовим висновкам, наведеним в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15. У наведеній вище постанові суд дійшов висновку про те, що «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому, слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо». 
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем. Згідно із висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такий особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Щодо зняття із зареєстрованого місця проживання 
Апеляційним судом встановлено, що прохальна частина позовної заяви ОСОБА_1 містить вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 та зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 . 
Разом з тим, з мотивувальної та резолютивної частин рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 квітня 2026 року не вбачається, що судом було вирішено позовну вимогу щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 , у зв`язку з чим, наявні підстави встановлені ст. 270 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення.
ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення стосовно позовної вимоги щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 .
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до положень ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частин другої та статті 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
За подання позовної заяви позивач сплатив 1073 гривні 60 копійок, а за подання апеляційної скарги - 1609 гривень 40 копійок, що підтверджується квитанціями.
Отже, з відповідачки на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1073 гривні 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 1609 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 06 квітня 2026 року скасувати. 
Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення задовольнити. 
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 гривень 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 1609 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Дата складання повної постанови – 14 липня 2026 року.
Головуючий М.І. Кулянда 
Судді: Н.К. Височанська
О.О. Одинак