ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 5/79 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційні скарги Фермерського господарства «Рисовський» та Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.04.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 
за скаргою Фермерського господарства «Рисовський»
на бездіяльність Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області з примусового виконання дубліката наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі 
за позовом Фермерського господарства «Рисовський»
до Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області
про зобов`язання вчинити дії.

1. Короткий зміст обставин, які передували постановленню оскаржуваних судових рішень
1.1. У лютому 2026 року до Господарського суду Львівської області Фермерське господарство «Рисовський» (далі - ФГ «Рисовський») подало скаргу, в якій просило визнати противоправною бездіяльність Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області (далі - ВДВС) з примусового виконання дубліката наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 і рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Рисовський проти України» за заявою № 45094 від 2017 року та зобов`язати вчинити виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
1.2. 30.03.2026 ФГ «Рисовський» подало уточнення до скарги, в якому просило визнати протиправною бездіяльність ВДВС при виконанні наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79 та рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» за заявою № 45094 від 2017 року і зобов`язати державного виконавця розглянути скаргу щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79 шляхом вилучення присудженої земельної ділянки з чужого незаконного володіння та передати скаржнику, а також скласти акт передачі.
1.3. Скарга мотивована тим, що Арбітражний суд Львівської області 10.03.1994 у справі № 5/79 за позовом ФГ «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради і Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі позов задовольнив у частині позовних вимог до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язав Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу.
28.01.2026 ФГ «Рисовський» звернулося із заявою до ВДВС вчинити виконавчі дії за статтею 10, пунктом 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і завершити виконавче провадження. Проте з невідомих причин безпідставно ВДВС не відреагував на звернення, тому протиправна бездіяльність вказаного органу, на думку заявника, продовжується.
2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1. Господарський суд Львівської області ухвалою від 01.04.2026 у справі № 5/79 (суддя Гоменюк З. П.) відмовив у задоволенні скарги.
2.2. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скаржник не довів наявності протиправної бездіяльності ВДВС при виконанні наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79. 
Суд виходив із того, що державний виконавець протягом тривалого часу вживав передбачені законом заходи примусового виконання судового рішення, зокрема надсилав вимоги боржнику, накладав штрафи, скеровував повідомлення до правоохоронних органів, здійснював заміну боржника у виконавчому провадженні та вживав заходи щодо зміни способу виконання рішення.
Також суд встановив, що на звернення скаржника від 28.01.2026 державний виконавець надав відповідь, однак вона не була отримана самим скаржником, тому твердження про відсутність реагування з боку ВДВС є безпідставними. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що скаржник не конкретизував, яку саме бездіяльність виконавця він оскаржує, а питання виділення земельної ділянки належить до компетенції Солонківської сільської ради, а не органу державної виконавчої служби, який не може підміняти собою орган місцевого самоврядування та вирішувати питання розпорядження земельними ділянками. Суд також дійшов висновку, що вимоги про вилучення земельної ділянки з чужого незаконного володіння та її передачу скаржнику не можуть бути розглянуті в межах скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця, оскільки підлягають вирішенню в окремому позовному провадженні.
За таких обставин місцевий господарський суд вказав, що відсутність фактичного виконання рішення сама по собі не свідчить про бездіяльність ВДВС, а тому підстав для задоволення скарги немає.
2.3. Західний апеляційний господарський суд постановою від 28.05.2026 (Ржепецький В. О. - головуючий, судді: Іванчук С. В., Міліціанов Р. В.) ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.04.2026 у справі № 5/79 скасував; скаргу ФГ «Рисовський» задовольнив; визнав неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 та зобов`язав вчинити виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
2.4. Суд апеляційної інстанції вказав, що оцінка діям виконавця здійснюється через призму головного завдання виконавчого провадження, передбаченого положеннями, зокрема, статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що сукупність дій органів і осіб, визначених у цьому Законі, мають бути спрямовані на виконання рішення суду.
При цьому апеляційний господарський суд звернув увагу на те, що рішення суду не виконується протягом тривалого часу. Настільки тривалий термін, протягом якого особа не може отримати майно, присуджене їй рішенням суду, яке набрало законної сили, в жодному разі не може свідчити про відсутність порушення прав останнього особами, на яких покладено обов`язок щодо його виконання.
Апеляційний господарський суд наголосив, що висновок місцевого господарського суд стосовно того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, хоча і відповідає наведеним в ухвалі положенням цього Закону, водночас не є підставою для самоусунення суду від оцінки дій виконавця в частині обрання саме тих заходів примусового виконання рішення суду, які дозволять його ефективно виконати.
Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. 
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції прийнято судове рішення, яке відповідає положенням статті 334 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця ВДВС щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 та зобов`язання вчинити виконавчі дії відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».
3. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі № 5/79, ВДВС звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі № 5/79 скасувати, а ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.04.2026 - залишити без змін.
3.2. ВДВС стверджує, що вимога зобов`язати державного виконавця розглянути скаргу щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 шляхом вилучення присудженої земельної ділянки з чужого незаконного володіння і передати скаржнику та скласти акт передачі не відповідає чинному законодавству.
По-перше, суд може лише зобов`язати державного виконавця усунути допущені ним порушення (які у цьому випадку суд не встановив), однак не може підміняти повноваження державного виконавця, а лише здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку, визначеному ГПК України.
По-друге, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 364/1128/13, суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. 
Щодо вилучення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, то така вимога взагалі не підлягає розгляду у межах розгляду скарги на дії ВДВС та може бути заявлена в окремому порядку шляхом подання позову до конкретних осіб.
Із посиланнями на висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 26.07.2019 у справі № 815/5485/14, ВДВС вказує, що орган державної виконавчої служби чи державний виконавець в його особі не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, державний виконавець, вжив всіх заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».
За твердженням ВДВС, в оскаржуваній постанові невірно трактовано суть заяв, з якими зверталося ФГ «Рисовський».
У частині третій статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. До ВДВС такі заяви сторін виконавчого провадження не надходили.
Звертаючись зі заявами про вчинення виконавчих дій відповідно до вимог частини першої статті 60 Закону «Про виконавче провадження», ФГ «Рисовський» неправильно трактувало рішення Господарським судом Львівської області від 13.10.1994, оскільки норми статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають порядок передачі стягувачу саме тих предметів, які зазначені у виконавчому документі. Згідно з резолютивною частиною виконавчого документа боржника «зобов`язано виділити» а не «передати», тому державний виконавець при виконанні виконавчого документа повинен застосовувати вимоги статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
3.3. Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.04.2026 та постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі № 5/79, ФГ «Рисовський» також звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції в частині відмови вимог скарги та винести нову постанову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі в такій редакції: визнати протиправними дії та бездіяльність державного виконавця ВДВС щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 і рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України»; зобов`язати вчинити виконавчі дії відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме державному виконавцю вилучити присуджену наказом Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 земельну ділянку з чужого незаконного володіння та передати скаржнику, про що скласти акт передачі.
3.4. ФГ «Рисовський» вказує, що згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13 та від 08.06.2022 у справі № 369/13690/20, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, вказаних у рішенні.
Під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. Зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про витребування майна та зобов`язання передати його власнику не може свідчити, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки його виконання передбачає вчинення виконавцем дій щодо вилучення майна у боржника і передачі його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.
Крім цього, як убачається з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, за твердженням ФГ «Рисовський», суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статті 129-1 Конституції України, статей 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження», а також судову практику в аналогічних справах.
4. Позиція Верховного Суду 
4.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд дослідив наведені у касаційних скаргах доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з таких міркувань. 
4.2. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
На важливості належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
У рішенні від 13.12.2012 № 18-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)), судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07.05.2002 № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23.11.2018 № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої і пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Законодавець передбачив чіткий порядок вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні. Державний виконавець наділений відповідними повноваженнями, він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
Вчинення державним виконавцем дій, визначених законом для виконання судового рішення, буде вважатися належним у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документа у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.12.2025 у справі № 580/3888/24).
Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. 
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. 
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Водночас відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
ЄСПЛ у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
Невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання.
Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.
У розпорядженні державного виконавця, відповідно до положень частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», наявний достатній обсяг повноважень для ефективного виконання рішення суду у майновому спорі, в тому числі, у випадку неможливості виконати це рішення боржником особисто.
До цих повноважень належать, зокрема, такі: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закон; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення тощо.
Крім того, наведені повноваження, виходячи із конкретних обставин справи, виконавець зобов`язаний використовувати також з урахуванням положень статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено заходи примусового виконання рішень, що мають бути застосовані для ефективного виконання рішення суду.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 28.01.2026 керівник ФГ «Рисовський» звернувся із заявою до ВДВС щодо вчинення виконавчих дій за статтями 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої вбачається, що ФГ «Рисовський» фактично порушує перед державним виконавцем питання про зміну способу виконання рішення суду. Водночас, державний виконавець своїх повноважень, про які зазначено вище, в цій частині не реалізував.
З наведених вище положень Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що питання доцільності й обґрунтованості зміни способу та порядку виконання рішення суду віднесено до компетенції суду, яким видано виконавчий документ.
Як вірно вказав суд апеляційної інстанції, отримавши згаданий лист (заяву від 28.01.2026), виконавець, керуючись першочерговим завданням виконавчого провадження, повинен був розглянути по суті викладені в ньому вимоги в контексті фактичних обставин виконавчого провадження, зокрема врахувати наявність перешкод щодо виконання рішення суду, надати їм оцінку у співвідношенні до виконавчих дій, які можуть бути вчинені у зв`язку із обставинами, викладеними в клопотанні, встановити, чи спрямовані заходи, які пропонуються стягувачам, на дійсне виконання рішення суду та вжити повноважень для реалізації цих заходів.
Таким чином, на виконання свого обов`язку щодо розгляду клопотання стягувача виконавець, обмежившись тільки письмовою відповіддю (лист від 02.02.2026) із зазначенням обставин, які стягувачеві достовірно відомі, не забезпечивши таким чином дотримання своїх обов`язків та прав стягувача, допустив неправомірну бездіяльність, а отже, діяв не у спосіб, який би відповідав меті виконання рішення суду.
Невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про належне вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
При цьому накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державний виконавець ужив всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановив неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 11.08.2021 у справі № 523/11518/16, від 18.06.2019 у справі № 826/14580/16.
При цьому суд апеляційної інстанції доцільно звернув увагу на те, що у справі № 924/315/17 Верховний Суд не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність у діях виконавця порушень, оскільки та обставина, що саме боржник за судовим рішенням зобов`язаний вчинити дії щодо повернення земельної ділянки, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу другого частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судове рішення хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та свідоме ухилення боржника від його виконання. (див. пункт 12 постанови Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14).
У постанові від 13.02.2018 у справі № 923/182/13-г Верховний Суд визнав непереконливими та необґрунтованими висновки судів першої й апеляційної інстанцій щодо неможливості виконання рішення суду у цій справі без вчинення саме боржником певних дій з посиланням на порядок і спосіб, визначені при задоволенні позовних вимог в повному обсязі в редакції позивача, який самостійно зазначив предмет позову саме таким чином, оскільки неможливість виконання рішення суду без участі боржника зумовлене тим, що таке виконання має бути нерозривно пов`язане з особою боржника, тобто відповідні дії, вчинити які зобов`язано за рішенням суду, можуть бути здійснені лише боржником. В оскаржуваних судових рішеннях відсутні обґрунтування підстав, за яких суди дійшли висновку про те, що виконати рішення у цій справі без участі боржника неможливо, враховуючи також наявність у справі матеріалів виконавчого провадження щодо призначення державним виконавцем виконавчих дій та здійснення підготовчих дій з виконання рішення суду, які суди попередніх інстанцій не дослідили та оцінку яким не надали (пункт 11).
Оцінюючи доводи ВДВС, апеляційний господарський суд обґрунтовано звернув увагу на те, що аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що законодавець саме на виконавця покладає обов`язок з організації та проведення виконавчих дій. 
Крім того, згідно із частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Аналіз статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що обов`язки сторін виконавчого провадження - це нормативно закріплені вид та межі правової поведінки стягувача й боржника, дотримання яких є обов`язковим.
Отже, невиконання обов`язків можна характеризувати як уникнення сторонами виконавчого провадження, зокрема боржником, здійснення покладених на них законами та підзаконними актами обов`язків і зобов`язань під час примусового виконання судового рішення, що призвело чи може призвести до негативних наслідків або заподіяння шкоди.
Відповідно до наведеного вище бездіяльність боржника не може залишатися без реагування зі сторони органу, на який Законом України «Про виконавче провадження» покладено обов`язок з примусового виконання рішення суду, а тому відсутність дій ВДВС щодо усунення перешкод, пов`язаних із поведінкою боржника в цій справі, свідчить про його бездіяльність.
За таких підстав, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, яким у задоволенні скарги ФГ «Рисовський» відмовлено, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що оцінка дій виконавця здійснюється через призму головного завдання виконавчого провадження, передбаченого положеннями, зокрема статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що сукупність дій органів і осіб, визначених у цьому Законі, мають бути спрямовані на виконання рішення суду.
При цьому настільки тривалий термін, протягом якого особа не може отримати майно, присуджене їй рішенням суду, яке набрало законної сили, в жодному разі не може свідчити про відсутність порушення прав останнього особами, на яких покладено обов`язок щодо його виконання.
Як вірно вказав суд апеляційної інстанції, висновок місцевого господарського суду стосовно того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, хоча і відповідає наведеним в ухвалі положенням цього Закону, водночас не є підставою для самоусунення суду від оцінки дій виконавця в частині обрання саме тих заходів примусового виконання рішення суду, які дозволять його ефективно виконати.
Так, у рішенні «Горнсбі проти Греції» ЄСПЛ наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов щодо цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) (№ 1) від 27.08.1991, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див. mutatis mutandis рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21.02.1975 (980_086), серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
У справі «Глоба проти України» ЄСПЛ зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі «Comingersoll S.A.» проти Португалії» (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 у справі «Ясюнієне проти Литви» («…»), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).
Таким чином, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Такий правовий висновок викладено у пункті 13 постанови Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною у справах «Класс та інші проти Німеччини» від 06.09.1978, «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17.12.2004, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Отже, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, що визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18.03.2014 у справі № 21-11а14 та від 21.05.2013 у справі № 21-87а13.
За таких підстав суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 та зобов`язання вчинити виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Доводи касаційних скарг наведеного не спростовують. 
Посилання ВДВС на постанови Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 364/1128/13 та від 26.07.2019 у справі № 815/5485/14 колегією суддів відхиляються, оскільки ці судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин у межах кримінального та адміністративного судочинства і не регулюють питання протиправної бездіяльності державного виконавця чи перекладання ним відповідальності на інші органи при багаторічному невиконанні рішення суду. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права підлягають врахуванню лише у подібних правовідносинах, тоді як предмет спору та правове регулювання у вказаних справах жодним чином не перетинаються з алгоритмом захисту прав стягувача від бездіяльності органів ДВС. Водночас обов`язковість судового рішення є конституційним принципом та гарантією права на справедливий суд за статтею 6 Конвенції, тому будь-яке рішення суду має бути реально виконане, а виконавець зобов`язаний вживати всіх активних заходів примусу для його реалізації, а не виправдовувати свою багаторічну пасивність посиланнями на невідповідну судову практику.
Колегія суддів також відхиляє доводи ФГ «Рисовський» щодо незастосування правових позицій, викладених у постановах від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, від 08.06.2022 у справі № 369/13690/20 та від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, оскільки вказані рішення ухвалені в очевидно неподібних правовідносинах, вони не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом норм процесуального та матеріального права у цій справі.
При цьому колегія суддів відхиляє посилання ФГ «Рисовський» на незастосування судами попередніх інстанцій статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», позаяк ця норма застосовується щодо індивідуально визначеного майна. Водночас оскільки виконання судового рішення про зобов`язання Зубрянської сільської ради виділити ФГ «Рисовський» 4 га землі із ділянки в запасі не стосується стягнення чи вилучення вже сформованого індивідуально-визначеного майна, застосування виконавцем механізмів статті 60 вказаного Закону є протиправним та неможливим.
5. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
5.1. На підставі викладеного Верховний Суд у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права та дійшов висновку, що оскаржувана постанова є законною й обґрунтованою, а тому касаційні скарги не підлягають задоволенню.
5.2. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційних скарг без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для її скасування.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржників.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Фермерського господарства «Рисовський» та Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі № 5/79 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ