П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/4311/25
Провадження № 22-ц/4815/763/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Больбіної С.С. на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2026 року постановлену в складі судді Цвіркун О.С., у справі № 564/4311/25
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення.
Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2026 року зупинено провадження у цивільній справі №564/4311/25 до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.
Не погодившись із ухвалою суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Відповідачем не було надано наказу по особовому складу. 
Суд не звернув увагу на те, що довідка ВЧ НОМЕР_1 №1488/1/63 від 13.01.2026 року не є достатнім доказом для зупинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України
Вказує, що судом не встановлено жодних об`єктивних обставин, які б унеможливлювали участь відповідача у справі саме через представника або дистанційно із застосуванням технічних засобів (у режимі відеоконференції).
Зупинення провадження у справі призведене до істотного порушення найкращих інтересів малолітньої дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що ухвала суду є законною та обґрунтованою. Просить залишити її без зміни, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, з урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
У частині третій статті 3ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення не відповідає.
Вирішуючи питання про зупинення провадження, з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, суд першої інстанції встановив, що згідно витягу з наказу №53 командира військової частини НОМЕР_1 від 13 березня 2022 року, солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки №1488/1/63 від 13 січня 2026 року, підписаної тимчасово виконуючим обов`язки начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , з 13 березня 2022 року по даний час проходить військову службу в даній військовій частині. 
На даний час виконує бойові (спеціальні) завдання із забезпечення, здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Сумській області.
Підстави обов`язкового зупинення провадження регламентовані статтею 251 ЦПК України.
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК).
Системний аналіз статті 251 ЦПК дає підстави дійти висновку, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.
До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 травня 2026 року у справі №344/432/24 (провадження №61-1382св25).
Під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства. Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції (див. постанову Верховного Суду від 25 березня 2026 року у справі № 524/7569/16-ц (провадження № 61-1912св26).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини).
Наведеною нормою права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань щодо забезпечення дитині необхідний рівень життя для повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Принцип найкращих інтересів дитини передбачає, що при розв`язанні будь-якого спору чи вирішення питання, де зачіпаються права та інтереси дитини, необхідно спершу визначити інтереси самої дитини у цьому питанні і лиш потім ухвалювати рішення, яке буде сприяти таким інтересам та захищати їх на майбутнє.
Отже, цей принцип підлягає застосуванню і у справах про стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини, стягнення додаткових витрат на дитину, тощо.
Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В постанові Верховного Суду від 30 червня 2026 року у справі №699/1569/25 (провадження №61-6808св26), предметом якої була зміна способу стягнення аліментів, зазначено, що справа стосується насамперед питання дотримання тих конституційних цінностей (статті 51, 55 Конституції України, які не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного чи надзвичайного стану і складають фундамент сучасного конституційного ладу.
Надаючи відповідь на питання: «Чи суперечить пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України статтям 8, 51, 55 Конституції України в справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення», Верховний Суд у наведеній вище постанові зазначив, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини)».
У цій же постанові Верховного Суду від 30 червня 2026 року у справі №699/1569/25, колегія суддів прийшла до висновку, що:
«приписи статей 8, 51, 55, 64 Конституції України дозволяють зробити висновок, що: обов`язкове зупинення провадження в справі, яка стосується конституційного права дитини на утримання, на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України характеризується такими рисами: імперативністю (по суті суд позбавлений розсуду); невизначеністю тривалості; відсутністю тесту необхідності та пропорційності. Як наслідок це дозволяє кваліфікувати його як форму надмірного обмеження права на доступ до правосуддя та конституційного права дитини на утримання; зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, суперечить задекларованій державою засаді охорони дитинства та є порушенням права на судовий захист, яке згідно частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану.
Пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України в справах про стягнення аліментів на дитину, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення суперечить статтям 8, 51, 55 Конституції України.
Верховний Суд вважав необхідним не застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України, а застосував статті 8, 51, 55 Конституції України як норми прямої дії».
Отже, апеляційний суд зауважує, що конституційне право дитини на утримання, зокрема, право на стягнення аліментів, не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Конституційне право дитини на утримання має триваючий і невідкладний характер.
По своїй суті конституційне право дитини на утримання відноситься до тих прав, для яких затримка в їх судовому захисті дорівнює «втраті» права. Тому право на утримання потребує негайного судового захисту. Превалювання процесуальної форми над матеріальним правом призводить до ілюзорності правового захисту.
Зупинення провадження у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, на підставі пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України по суті має невизначені часові рамки.
Таке зупинення має наслідком обмеження доступу до правосуддя дитини, яка не може як отримати остаточне судове рішення у спорі, так і захистити право дитини на належне утримання.
Зупинення провадження у справі на підставі пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, суперечить задекларованій державою засаді охорони дитинства та є порушенням права на судовий захист, яке згідно частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Це пов`язано з тим, що право на судовий захист є фундаментом сучасного конституційного ладу.
З огляду на викладене, можна зробити висновок, що спір про стягнення аліментів стосується забезпечення належного утримання дитини і має пріоритетний, соціально значущий характер, що вимагає своєчасного судового розгляду та недопущення його безпідставного затягування. Затягування розгляду справи шляхом зупинення провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України може призвести до порушення прав дітей на належний рівень життя.
Убачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про зупинення провадження, встановив, що відповідач проходить військову службу у Збройних Силах України по мобілізації, перебуває у військовій частині, залученій до виконання бойових (спеціальних) завдань, не має можливості прибути у судові засідання, тобто існують обставини, що унеможливлюють продовження розгляду справи.
З матеріалів справи убачається, що у даній справі спір стосується захисту інтересів дитини, зокрема щодо збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення.
Також, у даній справі в інтересах відповідача ОСОБА_2 діє його адвокат Остапенко В.С., який подавав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі, після чого подав відзив на апеляційну скаргу.
Отож, фактична поведінка відповідача, в інтересах якого діє його адвокат, свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для реалізації ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків при вирішення питання щодо матеріального утримання його малолітньої дитини.
Систематичне звернення з клопотаннями до судів різних інстанцій підтверджують об`єктивну можливість участі відповідача у розгляді справи та свідчать про відсутність обставин, які перешкоджають реалізації ним права на справедливий судовий розгляд.
За наявності обставин, які свідчать про можливість та фактичну участь відповідача, який проходить військову службу, у проведенні відповідних процесуальних дій, відсутні достатні підстави для зупинення провадження у справі про збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення, оскільки зупинення провадження у справі не узгоджується із завданням цивільного судочинства на своєчасний розгляд справи, суперечить принципу верховенства права та не відповідає найкращим інтересам дитини.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 травня 2026 року у справі № 344/432/24.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому наявні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Больбіної С.С. задовольнити.
Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.