Справа № 420/29967/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якої діє адвокат Гамар Валерій Іванович, звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати грошового забезпечення в повному об`ємі військовослужбовця безвісно відсутнього ОСОБА_2 на користь його дружини – ОСОБА_1 , починаючи з 01.02.2025;
зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 поновити виплату грошового забезпечення військовослужбовця безвісно відсутнього ОСОБА_2 в повному об`ємі на користь його дружини – ОСОБА_1 та виплатити різницю недоплаченого грошового забезпечення між нарахованим грошовим забезпеченням військовослужбовця безвісно відсутнього ОСОБА_2 , яка виникла з 01.02.2025 до часу поновлення виплат в повному об`ємі.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що перебуває у шлюбі з військовослужбовцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який під час повномасштабного збройного вторгнення російської федерації проходив військову службу у складі ВЧ НОМЕР_1 та 09.11.2024 внаслідок ворожого артилерійського обстрілу зник безвісти за особливих обставин у районі бойових дій. З моменту зникнення безвісти військовослужбовця грошове забезпечення в повному розмірі надходило його дружині для утримання родини, проте у березні 2025 року нарахування та виплата грошового забезпечення в повному розмірі припинилися.
Позивач вважає, що припинення виплати грошового забезпечення в повному обсязі пов`язане із набранням чинності Законом України від 08.10.2024 № 3995-IX «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» та відповідних змін до Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884. 
На переконання позивача, застосування зазначених норм до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, є неприпустимим, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України, стаття 5 Цивільного кодексу України, Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99). Позивач наголошує, що станом на дату зникнення безвісти чинним законодавством не передбачалася можливість складання військовослужбовцем особистого розпорядження щодо визначення кола осіб і розміру розподілу грошового забезпечення на випадок полону (зникнення безвісти), а тому військовослужбовець об`єктивно був позбавлений можливості скласти таке розпорядження.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення в повному обсязі протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Ухвалою від 08.09.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.
02.10.2025 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву разом із клопотанням про визнання поважними причин пропуску процесуального строку на його подання та поновлення такого строку. Врахувавши, що підрозділи ВЧ НОМЕР_1 залучені та беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, суд визнав причини пропуску строку поважними, поновив строк і прийняв відзив до розгляду. 
Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що виплата грошового забезпечення дружині військовослужбовця здійснювалася до 01.02.2025 відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884. У зв`язку з прийняттям Закону України від 08.10.2024 № 3995-IX, який набрав чинності 20.01.2025 та введений у дію з 01.02.2025, змінився порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, зниклих безвісти: за відсутності особистого розпорядження на випадок полону членам сім`ї рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків, а решта зберігається за військовослужбовцем. Відповідач зазначає, що особисте розпорядження військовослужбовця ОСОБА_2 у військовій частині відсутнє.
Відповідач звертає увагу, що за результатом повторного розгляду заяв членів родини військовослужбовця виплату грошового забезпечення поновлено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.07.2025 № 3071, згідно з яким щомісячна виплата грошового забезпечення в розмірі 50 відсотків здійснюється членам сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця (у тому числі дружині – ОСОБА_1 та їй як законному представнику неповнолітньої дитини), а решта грошового забезпечення депонується шляхом зарахування на депозитні рахунки в органах Казначейства. 
Відповідач наголошує, що Закон України № 3995-IX є чинним, неконституційним не визнаний, а тому обов`язковий до виконання; зміна нормативно-правового регулювання під час триваючих правовідносин не є протиправною, а звуження прав позивача не відбувається, оскільки 50 відсотків грошового забезпечення зберігається за самим військовослужбовцем. 
На обґрунтування своєї позиції відповідач посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16 та практику Конституційного Суду України щодо дії нормативно-правових актів у часі.
14.10.2025 відповідачем подано додаткові пояснення у справі. 
11.03.2026 представником позивача подано додаткові пояснення у справі.
Враховуючи, що учасниками справи подані необхідні для розгляду справи заяви по суті спору та докази, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення.
Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, судом встановлено наступне.
Позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення морської піхоти.
09.11.2024 військовослужбовець ОСОБА_2 внаслідок ворожого артилерійського обстрілу зник безвісти за особливих обставин у районі бойових дій. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_2 увільнено від займаної посади та виведено у розпорядження командира військової частини до його повернення до місця проходження служби або до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим.
З 27.01.2025 ОСОБА_2 набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 29.03.2025 № 20250329-4825.
До 01.02.2025 дружині військовослужбовця ОСОБА_1 виплачувалося грошове забезпечення військовослужбовця, зниклого безвісти, у повному розмірі. З 01.02.2025, у зв`язку з введенням у дію Закону України від 08.10.2024 № 3995-IX, порядок і розмір виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, зниклих безвісти, зазнав змін.
Особисте розпорядження військовослужбовця ОСОБА_2 на випадок полону (зникнення безвісти) про виплату належного йому грошового забезпечення визначеній ним особі (особам) у Військовій частині НОМЕР_1 відсутнє.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 13.07.2025 № 3071 виплату грошового забезпечення членам сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 поновлено з 01.02.2025: щомісячну виплату грошового забезпечення рівними частками в загальній сумі 50 відсотків визначено, зокрема, дружині – ОСОБА_1 та їй як законному представнику неповнолітньої дитини військовослужбовця, а решту грошового забезпечення визначено депонувати шляхом зарахування на депозитні рахунки в органах Казначейства.
Не погоджуючись із застосуванням до спірних правовідносин нової редакції пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та вважаючи, що вона не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до набрання нею чинності, позивач звернулася до суду.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Правовідносини щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулюються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 6 статті 9 Закону № 2011-XII (у редакції Закону України від 08.10.2024 № 3995-IX, введеній у дію з 01.02.2025) встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі – особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому – п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Механізм виплати грошового забезпечення визначено Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 № 449, далі – Порядок № 884).
Пунктом 5 Порядку № 884 встановлено, що виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо військовослужбовців, зниклих безвісти, – до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно. В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Пунктом 6 Порядку № 884 встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється: особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань; у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону – рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) – дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців; у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, – рівними частками в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) – повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Оцінюючи спірні правовідносини та доводи сторін, суд виходить з такого.
Виплата грошового забезпечення сім`ї військовослужбовця, зниклого безвісти, за своєю правовою природою є триваючими правовідносинами. Відповідно до пункту 5 Порядку № 884 така виплата здійснюється щомісяця на підставі наказів командира військової частини і триває до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або оголошення померлим (складення актового запису про смерть), але не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Отже, право членів сім`ї на отримання чергової виплати грошового забезпечення виникає щомісяця протягом усього періоду перебування військовослужбовця у статусі зниклого безвісти.
Загальновизнаним є поділ дії нормативно-правового акта у часі на пряму (безпосередню), зворотну та переживаючу (ультраактивну). За загальним правилом акт законодавства має пряму дію в часі: він поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, а також на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності і продовжують існувати (тривають) після цього, – у частині тих прав та обов`язків, що виникають з моменту набрання актом чинності. Зворотна дія в часі (поширення нового акта на правовідносини, що виникли і припинилися до набрання ним чинності) за приписами статті 58 Конституції України не допускається, крім випадків, коли акт пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Переживаюча (ультраактивна) дія попереднього регулювання до триваючих правовідносин можлива лише за наявності прямого застереження про це в новому нормативно-правовому акті.
Аналогічний правовий підхід викладено Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, згідно з яким у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, а також на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Можливість застосування до триваючих відносин, до їх завершення, нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення (переживаюча дія), повинна бути чітко обумовлена при прийнятті відповідних нормативно-правових актів; відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Конституційний Суд України у Рішенні від 05.05.2001 № 3-рп/2001 зазначив, що закріплений частиною першою статті 58 Конституції України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Аналогічний висновок наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 02.07.2002 № 13-рп/2002.
Застосовуючи наведені підходи до спірних правовідносин, суд виходить з того, що виплата грошового забезпечення сім`ї військовослужбовця, зниклого безвісти, не є правовідносинами, які виникли і закінчилися до набрання чинності Законом №3995-IX. Такі правовідносини мають триваючий характер і продовжували існувати після 01.02.2025 – дати введення в дію нової редакції пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII. За таких обставин щомісячні виплати грошового забезпечення, право на які виникає після 01.02.2025, підлягають здійсненню за правилами, встановленими чинною на час виникнення відповідного права редакцією закону. Застосування відповідачем до виплат, право на які виникло після 01.02.2025, нової редакції пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII не є наданням цьому закону зворотної дії в часі та не суперечить статті 58 Конституції України.
Доводи позивача про те, що військовослужбовець ОСОБА_2 був об`єктивно позбавлений можливості скласти особисте розпорядження на випадок полону (оскільки на дату зникнення безвісти таке право законом не передбачалося), не спростовують правомірності застосування нової редакції закону. Нова редакція пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пункт 6 Порядку № 884 прямо врегульовують порядок виплати грошового забезпечення саме на випадок відсутності особистого розпорядження на випадок полону, встановлюючи для такого випадку виплату членам сім`ї частини грошового забезпечення в розмірі, що не перевищує 50 відсотків. Отже, відсутність особистого розпорядження є однією з передбачених законом умов застосування спірного механізму розподілу, а не підставою для збереження попереднього регулювання.
Суд не погоджується з доводами позивача про звуження змісту та обсягу її прав у розумінні статті 22 Конституції України. Нова редакція пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII не позбавляє членів сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця права на отримання грошового забезпечення, а змінює порядок його розподілу: частина грошового забезпечення, що не виплачується членам сім`ї, зберігається за самим військовослужбовцем (депонується) і виплачується йому у разі повернення або включається до складу спадщини у разі оголошення його судом померлим. Таким чином, грошове забезпечення в повному обсязі не втрачається, а його нерозподілена частина забезпечує майнові інтереси самого військовослужбовця та членів його сім`ї на майбутнє.
Суд враховує, що правова визначеність як складова принципу верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності, який передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі № 554/154/22 наголошувала, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади.
Закон України від 08.10.2024 № 3995-IX є чинним, у встановленому законом порядку неконституційним не визнаний, не скасований, а тому є обов`язковим до виконання на всій території України. З огляду на приписи частини другої статті 19 Конституції України відповідач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був діяти на підставі та у спосіб, передбачені чинним законодавством, тобто застосувати до спірних правовідносин чинну редакцію пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII та Порядок № 884 у чинній редакції.
Крім того, суд зважає на те, що матеріалами справи підтверджується відсутність з боку відповідача бездіяльності у розумінні, наведеному позивачем. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2025 № 3071 виплату грошового забезпечення членам сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 поновлено з 01.02.2025, дружині позивача визначено відповідні частки грошового забезпечення, а решту грошового забезпечення депоновано в порядку, передбаченому чинним законодавством. Отже, нарахування та виплата грошового забезпечення здійснюються відповідачем у визначеному законом порядку та розмірі, а вимога позивача про виплату грошового забезпечення «в повному об`ємі» (у розмірі 100 відсотків) не ґрунтується на приписах чинного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваної бездіяльності, натомість позивачем не доведено, що ненарахування та невиплата грошового забезпечення в повному обсязі (100 відсотків) є протиправними та порушують її права у спосіб, який підлягає захисту в обраний позивачем спосіб.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітися як вимога детально відповідати на кожен аргумент. Наведений обсяг мотивування суд вважає достатнім для вирішення цього спору.
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Пекний

.