ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/11155/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року в адміністративній справі №280/11155/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 18.12.2025 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення його згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю першої Б групи;
- зобов`язати відповідача звільнити його згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26, абзацу 13 п.п.3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю першої Б групи.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I групи.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І групи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник наголошує, що через розбіжність у прізвищах позивача (« ОСОБА_2 ») та його батька (« ОСОБА_3 ») факт родинних зв`язків є недоведеним. Крім того, зазначає, що у батька наявний інший син, який в силу статті 202 СК України зобов`язаний його утримувати, а також колишня дружина, яка може здійснювати догляд, що виключає підстави для звільнення позивача зі служби.
Позивач подав відзив на скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією на посаді механіка відділення спеціального зв`язку взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 (входить до складу ВЧ НОМЕР_1 ).
Позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком - ОСОБА_4 , який є особою з інвалідністю I Б групи.
Відповідно до резолюції щодо розгляду рапорту, позивачу відмовлено у звільненні з військової служби. Підставою відмови зазначено відсутність підтвердження, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6 , а також те, що інший син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в силу ст. 202 Сімейного кодексу України зобов`язаний утримувати батька і не має права відмовитись від догляду.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби, позивач оскаржив таку відмову до суду. 

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ).
Законом України від 11.04.2024 року №3633-IX статтю 26 Закону №2232-XII викладено в новій редакції. Так, підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначає, що військовослужбовці звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті.
Відповідно до абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду. 
Колегв суддів зазначає, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірними, якщо вони ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом. Відтак, Військова частина НОМЕР_1 , приймаючи рішення, повинна була прийняти його із застосуванням тієї норми права, яка була чинною на момент розгляду рапорту.
Оцінюючи підстави відмови відповідача та доводи апеляційної скарги по суті, колегія суддів зазначає таке.
Щодо різного написання прізвищ позивача (« ОСОБА_2 ») та його батька (« ОСОБА_3 »), судом першої інстанції встановлено, що факт народження позивача від ОСОБА_4 підтверджується належним первинним документом - Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . 
Наявний у матеріалах справи висновок лінгвістичної експертизи підтверджує, що графічні записи прізвищ « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_3 » в наданих документах є ідентичними, а розбіжність виникла внаслідок міжмовних перетворень в практиці документування.
Вказане свідоцтво є чинним, ніким не скасованим, а тому факт родинних відносин є документально доведеним. 
Відтак, висновок відповідача про необхідність встановлення такого факту в порядку цивільного судочинства є безпідставним.
Щодо доводів апелянта про наявність у батька іншого повнолітнього сина - ОСОБА_7 , який в силу ст.202 СК України зобов`язаний утримувати батька, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт перебування ОСОБА_7 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 . 
Перебування особи на військовій службі під час дії воєнного стану є об`єктивною обставиною, яка повністю унеможливлює здійснення нею щоденного стороннього постійного догляду. Крім того, обов`язок щодо утримання батьків (ст. 202 СК України) є матеріальним обов`язком і не є тотожним поняттю «постійного стороннього догляду».
Посилання скаржника на можливість здійснення догляду за батьком позивача колишньою дружиною батька, колегія судді вважає, оскільки шлюб між батьками позивача розірвано, вказана особа не є членом сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у розумінні закону, а припущення відповідача про її «можливе спільне проживання» не можуть бути покладені в основу рішення суб`єкта владних повноважень (стаття 77 КАС України).
Оскільки чинна на час прийняття рішення норма статті 26 Закону №2232-XІІ за наявності наданих позивачем документів визначала право позивача на звільнення, у відповідача виник обов`язок прийняти позитивне рішення за рапортом.
Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, що відповідно до положень статті 316 КАС України є підставою для залишення судового рішення без змін.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року в адміністративній справі №280/11155/25 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року в адміністративній справі №280/11155/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко