Справа № 235/1432/24
(2/199/414/26) 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
10 серпня 2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра
у складі:  головуючого судді Якименко Л.Г.
за участю секретаря Попружко Д.О.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Білозерської міської ради, Білозерська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом виселення, - 

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Білозерської міської ради, Білозерська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом виселення.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі ордеру на житлове приміщення №8, виданого 02.08.2019 року Виконавчим комітетом Білозерської міської ради Донецької області на підставі рішення виконкому Білозерської міської ради №81 від 31.07.2019 року, він отримав право на займання житлового приміщення – квартири АДРЕСА_1 .
На час вселення позивача за адресою: АДРЕСА_2 , позивач був зареєстрований за вказаною адресою одноособово.
У подальшому, 14.09.2019 року позивач разом із ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що 14 вересня 2019 року Виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області зроблено відповідний актовий запис № 37, після чого відповідачка вселилась до квартири АДРЕСА_1 .
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом № 11 від 13 січня 2020 року про народження дитини. У свідоцтві про народження дитини батьком ОСОБА_3 зазначений позивач ОСОБА_1 . Після народження  ОСОБА_3 , його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Далі, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 вересня 2019 року Виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області, актовий запис № 37, розірвано.
У подальшому, 23.01.2023 року позивач звернувся до лабораторії Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА», де було проведено молекулярно-генетичне дослідження.
Так, відповідно до результатів дослідження № 38547 (аналіз ДНК на батьківство) від 08.06.2023 року імовірність батьківства ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 0%.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оскарження батьківства задоволено та виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 із актового запису № 11 від 13 січня 2020 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце народження: місто Добропілля, Донецької область), здійсненого Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Посилаючись на те, що відповідачі у вказаній кімнаті не проживають без поважних причин більше 3-х років, їх речі у кімнаті відсутні, комунальні послуги не сплачують, тому позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та виселити останніх без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Макєєв О.В. у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надала, про дату, про час і місце судового засідання повідомлялась в установленому законом порядку, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Представник третьої особи Служба у справах дітей Білозерської міської ради у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Також органом опіки та піклування Білозервської міської ради 15.05.2025 року було складено висновок №02-11/1575 про доцільність виселення малолітнього ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . 
Представник Білозерської міської ради у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №8, виданого 02.08.2019 року Виконавчим комітетом Білозерської міської ради Донецької області на підставі рішення виконкому Білозерської міської ради №81 від 31.07.2019 року ОСОБА_1 отримав право на займання житлового приміщення – квартири АДРЕСА_1 (а.с.30).
На час вселення позивача за адресою: АДРЕСА_2 , останній був зареєстрований за вказаною адресою одноособово, що підтверджується ордером на житлове приміщення №8, виданого 02.08.2019 року Виконавчим комітетом Білозерської міської ради Донецької області (а.с.30).
У подальшому, як зазначає позивач, 14.09.2019 року позивач разом із ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що 14 вересня 2019 року Виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області, зроблено відповідний актовий запис № 37, після чого відповідачка вселилась до квартири АДРЕСА_1 .
Як зазначено в позові та підтверджується матеріалами справи, від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про народження останнього № 11 від 13 січня 2020 року (а.с.132). У свідоцтві про народження дитини батьком ОСОБА_3 зазначений позивач ОСОБА_1 . Як зазначає позивач, після народження ОСОБА_3 , його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Далі, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 вересня 2019 року Виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області, актовий запис № 37, розірвано.
У подальшому, 23.01.2023 року позивач звернувся до лабораторії Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА», де було проведено молекулярно-генетичне дослідження.
Так, відповідно до результатів дослідження № 38547 (аналіз ДНК на батьківство) від 08.06.2023 року імовірність батьківства ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 0% (а.с.24).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оскарження батьківства, задоволено, та виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 із актового запису № 11 від 13 січня 2020 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце народження: місто Добропілля, Донецької область), здійсненого Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с.27-29).
З акту обстеження умов проживання від 14.04.2025 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 . Квартира в охайному стані, у кімнаті із меблів один диван, на кухні відсутні стіл та стільці для прийму їжі, у ванній кімнаті відсутні засоби гігієни, також відсутній будь-який одяг, взуття та іграшки (а.с.168).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Білозерської міської ради про доцільність виселення малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 №02-11/1575 від 15.05.2025 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним виселення малолітньої дитини разом із матір`ю із зазначеної квартири (а.с.164,165). 
Крім цього, висновком органу опіки та піклування Білозерської міської ради №02-11/1575 від 15.05.2025 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана Білозерською міською радою (договір куплі-продажу від 02 липня 2019 року, засвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрований в реєстрі за № 113), житло є об`єктом комунальної власності та було надане відповідно ордеру № 8 від 02 серпня 2019 року, особі з числа дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку покращення житлових умов, відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»;
-На час отримання ордеру на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , склад сім`ї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складався з однієї особи;
-14 вересня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружився з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-22 грудня 2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано;
- ОСОБА_1 сумнівався, що малолітній ОСОБА_3 є його кровним сином та зробив аналіз ДНК на батьківство, який підтверджує, що ймовірність батьківства 0%. З приводу даного факту ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про оскарження батьківства, 23 серпня 2023 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області справа № 161/10658/23 було задоволено та винесено рішення виключити відомості про батька з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-Родинні зв`язки у ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні;
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ., однак фактично не проживають у даній квартирі з 2021 року.
-Спеціалістами служби було обстежено квартиру ОСОБА_1 в присутності його тітки ОСОБА_4 ;
-Відповідно до акту обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_3 , від 14 квітня 2025 року було встановлено, що в квартирі давно ніхто не живе, в кімнатах відсутні речі особистого вжитку, як дитини так і матері, в ванній кімнаті відсутні будь-які засоби гігієни. Також сусідка з квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 підтвердила, що в квартирі номер АДРЕСА_5 ніхто давно не живе (а.с. 164, 165).
Згідно зі статтею 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного до переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Згідно зі ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Таким чином за змістом вказаних норм матеріального права передбачено, що обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження №61-2566св21).
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява №17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до положень ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі №521/5887/17 (провадження №61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі №203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що: «процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України).
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , як член сім`ї ОСОБА_1 (на час вселення), правомірно вселились та зареєстровані у спірному жилому приміщенні на законних підставах.
За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
При цьому, матеріали справи не містять доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу (понад один рік).
Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування Білозерської міської ради №02-11/1575 від 15.05.2025 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана Білозерською міською радою (договір куплі-продажу від 02 липня 2019 року засвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрований в реєстрі за № 113), житло є об`єктом комунальної власності та було надане відповідно ордеру № 8 від 02 серпня 2019 року, особі з числа дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку покращення житлових умов, відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (а.с. 164, 165).
14 вересня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружився з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22 грудня 2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.
Родинні зв`язки у ОСОБА_1 із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні.
ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , який не є сином позивача, були зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ., однак фактично не проживають у даній квартирі з 2021 року.
Відповідно акту обстеження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , від 14 квітня 2025 року було встановлено, що в квартирі ніхто не мешкає, в кімнатах відсутні речі особистого вжитку, як дитини так і матері, в ванній кімнаті відсутні будь-які засоби гігієни. Також сусідка з квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 підтвердила, що в квартирі номер АДРЕСА_5 ніхто тривалий час ніхто не проживає (а.с.168).
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Враховуючи, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому майном у обраний спосіб - шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, відповідачі тривалий час (більше 6 місяців) у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги ОСОБА_2 не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, а отже є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Позовні вимоги про виселення відповідачів із житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи встановлено їх тривале непроживання в даній квартирі, а тому в цій частині спору не існує, у зв`язку з чим така вимога є неналежним та неефективним способом захисту позивачем своїх прав.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно до ст..141 ЦПК судові витрати підлягають стягненню відповідача ОСОБА_2 ..
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 80, 81, 82 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд, –

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Білозерської міської ради, Білозерська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням шляхом виселення, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,  на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

В іншій частині позову, - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ..

Третя особа: Служба у справах дітей Білозерської міської ради, ЄДРПОУ 44077926, місцезнаходження: Донецька область, м.Білозерське, вул.Первія Олександра, 4.

Третя особа: Білозерська міська рада, ЄДРПОУ 36297559, місцезнаходження: Донецька область, м.Білозерське, вул.Первія Олександра, 4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя            Л.Г. Якименко