Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

Справа № 126/1492/25
Провадження № 2/126/185/2026
"09" липня 2026 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Губко В. І. 
секретар Бурлака А. І., 
за участі представника позивача Кравченко О.М.
представника відповідача, адвоката Мельниченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бершадь цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд з даним позовом, в якому просять стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" 4826,03 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 41,7924 на 25.06.2025 становить 201691,37 грн., яка складається з суми 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за невиконання простроченого грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №V1B0GA00001480 від 03.07.2007 року ОСОБА_1 отримав кредиту розмірі 30000.00 доларів США з кінцевим терміном повернення 01.07.2017 р.
Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитами, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.
Заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області №126/242/15-ц від 26.03.2015р позовні вимоги банку до відповідача задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIDGA00001480 від 03.07.2007 року у розмірі 53573,52 доларів США, що за курсом 11.65 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2014 року, складає 624131,48 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат .
Рішення не оскаржувалось, набрало законної сили, на даний час рішення не виконано, заборгованість не погашена.
Відповідно до інформації про виконавче провадження № 48004085, 07.07.2015 відкрито виконавче провадження з виконання заочного рішенням Бершадського районного суду Вінницької області №126/242/15-ц від 26.03.2015р, 25.12.2015 виконавчий лист повернуто стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 закону України "Про виконавче провадження" (відсутність у боржника майна).
З моменту ухвалення рішення, а саме 26.03.2015, ані в межах виконавчого провадження, ані в добровільному порядку жодного платежу на погашення заборгованості відповідачем проведено не було, що підтверджується випискою з рахунку, з якої чітко вбачається, що всі погашення здійснено у період до 2014 року, тобто ще до звернення позивача до суду.
Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язанні а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи, що відповідач належним чином не виконав свого обов`язку щодо погашення заборгованості відповідно до заочного рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015 у справі № 126/242/15-ц, позивач звертається до суду із матеріально-правовою вимогою про стягнення коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних в сумі 4826,03 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 41,7924 на 25.06.2025 становить 201691,37 грн.
23.07.2025 представник відповідача, адвокат Мельниченко В.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір №VIB0GA00001480 від 03.07.2007 р., згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30000,00 дол. США. У зв`язку з виникненням заборгованості по договору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 20.01.2011 року Бершадський районний суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». Також рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 30.09.2013р. у справі №126/708/13-ц, відповідача було виселено з будинку, який був предметом іпотеки. Незважаючи на те, що позивач звернув стягнення на предмет іпотеки, 30.12.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №VIB0GA00001480 від 03.07.2007 р., відповідно до п. 1 якої сторони узгодили: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 44353,77 USD, а саме: відсотки у розмірі 18634,35 USD, комісія у розмірі 3103,58 USD, пеня у розмірі 22615,84 USD, дата остаточного погашення заборгованості за договором 01.07.2017 року. Відповідно до Додатку №1 до Додаткової угоди №1 (Графік погашення кредиту), станом на 30.12.2013 р. залишок по кредиту складав 6906,01 доларів США. Заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015, яке набрало законної сили 30.04.2015, у справі №126/242/15-ц було задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором VIB0GA00001480, у розмірі 53573,52 доларів США, що за курсом 11.65 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2014 року, складає 624131, грн. 48 коп. Даним судовим рішенням встановлено, що станом на 07.05.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором на суму 53573,52 доларів США, з них : - 6584.45 доларів США - заборгованість за кредитом; - 0,86 доларів США. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 44416,65 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: - 21,46 доларів США. - штраф (фіксована частина). - 2550,10 доларів США - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості. Після стягнення заборгованості за рішенням суду, договірні правовідносини сторін трансформуються у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України (відповідно до позиції, висловленої у постанові КЦС ВС від 31.07.2024 №161/11703/22 (61-11958св23). Таким чином, оскільки правовідносини щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 53573,52 доларів США, що за курсом 11.65 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2014 року, складає 624131, грн. 48 коп. трансформувалися в зобов`язальні, для визначення можливості нарахування (стягнення) на цю суму 3% річних, необхідним є дослідження того, чи має право позивач реалізувати своє право на стягнення основної суми боргу станом на час пред`явлення позову в цій справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на час набрання рішенням законної сили – 30.04.2015) виконавчий лист за заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015, що набрало законної сили 30.04.2015, у справі №126/242/15-ц, міг бути пред`явлений позивачем (стягувачем) до примусового виконання у період з 31.04.2015 по 31.04.2016 року, тобто протягом 1 року з наступного дня після набрання заочним рішенням законної сили. У матеріалах справи наявний документ – «Інформація про виконавче провадження» від 10.04.2025 р., згідно якої виконавчий лист від 22.06.2015 №126/242/15-ц перебував на виконанні Бершадського РВДВС ГТУЮ у Вінницькій області з 07.07.2015 (виконавче провадження №48004085), а згідно з постановою від 25.12.2015 був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, яким було змінено строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання. Згідно п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Отже, строк пред`явлення виконавчого листа від 22.06.2015 №126/242/15-ц було змінено з 25.12.2016 на 25.12.2018 на підставі п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні подані позивачем докази пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015 у справі №126/242/15-ц, протягом 3х років після 25.12.2015, коли виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі постанови державного виконавця. Відсутня і копія самого виконавчого листа з відмітками про його прийняття до виконання, повернення стягувачу, часткового виконання тощо. Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання заочного рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015 після 25.12.2015 р., повторного пред`явлення виконавчого листа, виданого на підставі цього рішення до примусового виконання до органів Державної виконавчої служби або приватних виконавців протягом 3 років, не доведено, чи виконавчий лист знаходився на примусовому виконанні після повернення 25.12.2015 та чи в даний час знаходиться, не надано належних та допустимих доказів, що позивачем після 25.12.2015 взагалі вживалися будь-які заходи щодо примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, закінчується після спливу передбаченого законом строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку. При цьому і доказів поновлення судом строку пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання позивач не надає. Таким чином, станом на дату звернення до суду з цим позовом, заочне рішення суду 2015 року не може бути реалізованим примусово через закінчення строку його пред`явлення до виконання. Наголошує, що ігнорування кредитором обставин закінчення строку
пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц та від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. У постановах Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 442/398/15-ц та від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20, вказано, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при сплив і позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається
доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі № 554/9126/20 та від 22.01.2025 року у справі № 602/140/23. Враховуючи те, що Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26.03.2015 у справі №126/242/15-ц була стягнута вказана заборгованість за кредитним договором, стягувачу видано виконавчий лист на виконання заочного рішення, однак в матеріалах справи відсутні докази повторного пред`явлення такого листа після 25.12.2015 р. до виконання в межах строку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», який сплив понад 6 років тому, відтак заочне рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в принципі не може бути реалізоване (виконане) на даний час. Правовідносини сторін за кредитним договором, які раніше стали предметом судового розгляду та завершилися винесенням заочного рішення, яке більше не може бути виконане, не можуть слугувати і підставою для нового судового захисту у формі нарахування 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України. Застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України є можливим лише до таких зобов`язань, які можуть бути реалізовані у примусовому порядку. Натомість вимоги, що є задавненими, набувають характеру натурального зобов`язання (obligatio naturalis), яке не підлягає захисту в будь-якому порядку, але може бути виконане добровільно без правових наслідків для боржника. Відтак, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми 3% річних відсутні, оскільки основна вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, і на цей час вже є задавненою вимогою. При цьому позивач не звертається з позовом про стягнення задавненої заборгованості, а звернувся виключно з вимогою про стягнення 3% річних, що по суті є спробою позивача обійти правову охорону, яка надається боржнику при спливі строку позовної давності / строку пред`явлення до виконання, тому ця вимога не може бути задоволена. З урахуванням викладеного, вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних є необґрунтованою, подана з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у спосіб, що створює ризик обману суду щодо справжньої суті правовідносин, які вже були предметом судового розгляду і на сьогодні втратили юридичну чинність через закінчення строку пред`явлення рішення до виконання, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Також сторона відповідача просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. 
28.07.2025 представник позивача подала відповідь на відзив в якому наголосила, що в справі що розглядається не відбулася трансформація цивільного зобов`язання в натуральне, вимога кредитора захищена у судовому порядку з огляду на наявність заочного рішення Бершадського районного суду Вінницької області №126/242/15-ц від 26.03.2015р тому таке зобов`язання не може вважатися натуральним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Таким чином, якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України. Отже відповідач безпідставно стверджує, що в цій справі 3 % річних нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Також позивач категорично заперечує проти стягнення з АТ КБ “ПРИВАТБАНК” суми витрат на правничу допомогу 20 000 грн, вважає, що сума витрат, що заявлена представником відповідача є неспівмірною із складністю цивільної справи, яка відкрита судом у спрощеному провадженні та не підтверджена документально, а тому в разі наявності підстав для компенсації цих витрат, їх сума підлягає зменшенню.
04.08.2025 представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив в якому наголосила, що у випадку, якщо судовим рішенням вже стягнуто з боржника суму боргу, проте стягувач вичерпав можливість пред`явлення виконавчого документа до виконання і такий документ на виконанні не перебуває, зобов`язання вважається натуральним, а отже, стягнення з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, неможливе. Оскільки позивач через свою бездіяльність пропустив строк пред`явлення виконавчого листа від 22.06.2015 № 126/242/15-ц до виконання і рішення 2015 року вже не може бути виконане в примусовому порядку, то вимога за цим рішенням вже вважається такою, що має характер натурального зобов`язання, тобто такою, яка не підлягає судовому захисту. Вважає, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є необґрунтованим, поданим з порушенням принципу правової визначеності, спрямованим на обхід наслідків спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а відтак таким, що не підлягає задоволенню. Позовні вимоги про стягнення 3% річних на суму зобов`язання, яке втратило можливість бути виконаним у примусовому порядку, суперечить чинному законодавству, а тому просить відмовити у задоволенні цих вимог.
30.04.2026 представник позивача надала письмові пояснення у справі, в яких зазначила, що твердження сторони відповідача, що позивачем вичерпано можливість примусового стягнення заборгованості є передчасним оскільки Банк має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку, судове рішення про відмову у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання наразі судом не ухвалено.
Представник позивача, Кравченко О.М., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Просила позовні вимоги задовольнити та відмовити відповідачу у стягнені судових витрат на правничу допомогу. 
Представник відповідача, адвокат Мельниченко В.В., заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" та стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 
Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом встановлено, що 03.07.2007 між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №V1B0GA00001480, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30000.00 доларів США з кінцевим терміном повернення 01.07.2017 р.
Заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області №126/242/15-ц від 26.03.2015р стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIDGA00001480 від 03.07.2007 року у розмірі 53573,52 доларів США, що за курсом 11.65 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2014 року, складає 624131,48 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат .
На виконання вказаного рішення Бершадським районним судом Вінницької області 22.06.2015 видано виконавчий лист. 
Відповідно до інформації про виконавче провадження № 48004085, 07.07.2015 головним державним виконавцем Бершадського відділу ДВС було відкрито виконавче провадження № 48004085 з виконання виконавчого листа № 126/242/15-ц від 22.06.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 627785,48 грн. боргу.
25.12.2015 виконавчий лист було повернуто стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (відсутність у боржника майна).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [частина перша статті 530 ЦК України].
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 11.02.2026 року у справі №754/511/23 (п.п. 114-127): «Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.

Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Разом з тим у спірній ситуації керується таким.
Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.»
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У судовому засіданні встановлено, що виконавчий лист №126/242/15-ц виданий 22.06.2015 на виконання заочного рішення Бершадського районного суду Вінницької області № 126/242/15- ц від 26.03.2015 повернуто стягувачу 25.12.2015, на виконанні в органах державної виконавчої служби не перебуває, строк на пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання сплив, рішення суду про поновлення пропущеного процесуального строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання матеріали справи не містять.
Отже позивач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання. Суд зауважує, що в даному випадку підтверджена судовим рішенням вимога про стягнення заборгованості не може бути реалізована у примусовому порядку, проте може бути виконана в добровільному порядку.
Таким чином, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби за відсутності судового рішення про поновлення строку для пред`явлення його до виконання, унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
Враховуючи наведене, позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до п.3 ч.2ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(даліЗакон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч.1 ст.1 цього Закону встановлено, що представництво- вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону №5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
З огляду на викладене суд відзначає, що ЦПК України передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) пов`язаність витрат з розглядом справи; 2) їх дійсність; 3) необхідність; 4) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
До таких висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19.02.2020 року (справа №755/9215/15-ц провадження №14-382цс19).
Разом із тим, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Як вбачається з матеріалів справи у відзиві на позовну заяву представник відповідача просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. 
На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною відповідача було надано ордер про надання правової допомоги від 09.07.2025, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Мельниченко В.В., Договір про надання правничої допомоги від 05.011.2024, укладений між адвокатом Мельниченко В.В. та ОСОБА_1 , додаткову угоду №2 від 03.07.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 05.011.2024, відповідно до п.3 якої сторони встановили фіксований розмір гонорару адвоката у сумі 20000 грн., який сплачується у строк, що не перевищує 30 днів після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Представник позивача просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, оскільки сума витрат, що заявлена представником відповідача є неспівмірною із складністю цивільної справи, яка відкрита судом у спрощеному провадженні, стороною відповідача не надано детального розрахунку виконаних робіт та затраченого часу та акту виконаних робіт.
Дослідивши надані представником відповідача на підтвердження надання відповідачу правової допомоги та їх розміру документи, враховуючи складність справи, ціну позову та значення справи для сторін, беручи до уваги тривалий розгляд даної цивільної справи, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що відповідач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень.
Аргументи представника позивача про те, що представник відповідача не надала детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), суд не приймає з таких мотивів.
Так, за змістом частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, гонорар адвоката може встановлюватися у двох формах: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Оскільки відповідач погодив з адвокатом фіксований розмір його гонорару, то ненадання детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) із зазначенням того, скільки годин адвокат витратив на вчинення тієї чи іншої процесуальної дії чи складення документу, не має правового значення для вирішення питання про компенсацію ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76, 77, 81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. І. Губко