ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2026 року місто Київ
Справа № 522/2592/26-Е
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12375/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Благодійної організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-ОПЛІЧ» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року (постановлено у складі Притули Н.Г.) про відмову у відкритті провадження у справі за заявою Благодійної організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-ОПЛІЧ», заінтересована особа: Львівська митниця про встановлення факту, що має юридичне значення
ВСТАНОВИВ
23 лютого 2026 року вказана заява надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та 02 квітня 2026 року до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.
У заяві заявник просить: встановити факт, що транспортний засіб SCANIA В4Х2, VIN: НОМЕР_1 , 2000 року випуску, реєстраційний № B UA 211, ввезений 07 лютого 2023 року на митну територію України ОСОБА_1 , як гуманітарна допомога з метою передачі Благодійній організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-ОПЛІЧ».
Заява мотивована зокрема тим, що 07 лютого 2023 року громадянином Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на митну територію України було ввезено транспортний засіб SCANIA В4Х2, VIN: НОМЕР_1 , 2000 року випуску, реєстраційний № B UA 211 з метою його передачі Благодійній організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-О-ПЛІЧ» як гуманітарної допомоги для використання у статутній діяльності Фонду з перевезення гуманітарних вантажів. До митного оформлення Фондом було видано лист від 03.02.2023 № 3/02 про ввезення транспортного засобу саме як гуманітарної допомоги. 
09.02.2023 транспортний засіб фактично передано Фонду та з цього часу він використовується виключно для перевезення гуманітарних вантажів.
Митне оформлення здійснювалося відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2022 № 174. Транспортний засіб був зазначений у пунктах 3 та 4 поданої митної декларації, однак через технічну помилку, зокрема з огляду на неволодіння ОСОБА_3 українською мовою, не був зазначений у пункті 9 декларації як товар, що визнається гуманітарною допомогою.
16.11.2023 на адресу Львівської митниці було подано заяву відповідно до статті 269 Митного кодексу України про надання дозволу на внесення змін до декларації № б/н від 07.02.2023 щодо помилково не включеного до складу гуманітарної допомоги транспортного засобу SCANIA В4Х2, яким здійснювалося перевезення гуманітарного вантажу.
Рішенням Львівської митниці, викладеним у листі від 01.12.2023 № 7.4-4/28- 13/13/31362, відмовлено у наданні дозволу на внесення змін до декларації з мотивуванням, що положеннями Постанови КМУ від 01.03.2022 № 174 не передбачено процедури внесення таких змін. Таким чином, адміністративний механізм виправлення допущеної помилки відсутній, що позбавляє заявників можливості отримати документальне підтвердження гуманітарного характеру ввезення транспортного засобу. У зв`язку з цим транспортний засіб обліковується митними органами як тимчасово ввезений, що створює правову невизначеність та ризик притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за статтею 481 Митного кодексу України.
Заявник зазначає, що встановлення судом факту ввезення транспортного засобу як гуманітарної допомоги є необхідним для визначення його митного режиму відповідно до вимог законодавства України та належного підтвердження правового статусу цього майна. Між заявниками та заінтересованою особою спір про право відсутній, оскільки предметом звернення є виключно встановлення юридичного факту, який має самостійне правове значення.
Таким чином зі змісту заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження згідно норм ЦПК України, в якій просить суд встановити факт ввезення транспортного засобу на митну територію України як гуманітарної допомоги.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 08 жовтня 2024 року відмовив у відкритті провадження за вказаною заявою.
Ухвала мотивована тим, що саме положеннями Митного кодексу України передбачено зміна митного режиму ввезеного товару. Тобто встановлення вказаного в заяві факту безпосередньо пов`язано з виникненням у заявника права на зміну митного режиму товару, що регулюється положеннями Митного кодексу України та враховуючи зазначене Львівською митницею щодо митного режиму ввезеного автомобіля (комерційного призначення), виникнення такого права передбачає спір, який має бути розглянутий в порядку позовного провадження за участю відповідної митниці та декларанта. Наведене виключає розгляд вказаної заяви в порядку окремого провадження відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України.

Не погодившись із такою ухвалою, представник БО ««Благодійний фонд «ПЛІЧ-ОПЛІЧ» - Михайлик О.С. 21 травня 2026 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до районного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність спору про право, оскільки заявник не просив змінити митний режим транспортного засобу, скасувати рішення митниці чи зобов`язати її вчинити певні дії. Предметом заяви було виключно встановлення юридичного факту ввезення транспортного засобу як гуманітарної допомоги та підтвердження обставин допущеної при оформленні декларації технічної помилки. Неможливість виправлення такої помилки в адміністративному порядку прямо підтверджується відмовою Львівської митниці у внесенні змін до декларації у зв`язку з відсутністю відповідної процедури. За таких обставин висновок суду про наявність спору про право є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи і змісту заявлених вимог.

Київський апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2026 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, іншою ухвалою - призначив справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а. с. 47).
З урахуванням викладеного та приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності скаржника.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу змінити.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є вимоги про скасування наказів Головного управління технічного оцінювання та контролю якості озброєння та військової техніки Міністерства оборони України від 21.01.2026 № 10 про звільнення позивача з на посади державної служби, поновлення позивача на посаді державної служби, стягнення з Міністерства оборони України середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. До компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори з приводу звільнення з публічної служби, якою зокрема є державна служба, а тому розгляд цього спору належить до юрисдикції відповідного окружного адміністративного суду.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі проте мотиви такого рішення вважає помилковими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, перелік фактів, наведений у частині першій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Водночас можливість встановлення іншого факту в порядку окремого провадження залежить від одночасної наявності передбачених процесуальним законом умов, зокрема: 
1) факт повинен мати юридичне значення, тобто безпосередньо зумовлювати виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав заявника; 
2) чинним законодавством не має бути передбачено іншого порядку його встановлення або документального підтвердження; 
3) заявник не повинен мати іншої можливості одержати документ, який посвідчує відповідний факт; 
4) його встановлення не повинно бути пов`язане з вирішенням спору про право або підміною рішення органу, до компетенції якого законом віднесено вирішення відповідного питання.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен перевірити, чи може така заява взагалі розглядатися в судовому порядку та чи не віднесено вирішення відповідного питання до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя відмовляє у відкритті провадження, а коли провадження вже відкрито - закриває його.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 звернула увагу на існування двох порядків встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудового та судового. Рішення щодо фактів, які за законом встановлюються в позасудовому порядку, можуть бути предметом перевірки адміністративного суду у разі оскарження рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень. Натомість юридичні факти, які законом віднесено до судового встановлення, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
У постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 214/3475/24 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, розмежовуючи судовий та позасудовий способи підтвердження юридично значущих обставин, виходила з того, що у випадку, коли законодавством передбачено спеціальний адміністративний механізм документального засвідчення певної обставини уповноваженим органом, така обставина не може бути самостійним предметом встановлення судом у порядку окремого провадження. Обставини, які мають допоміжне значення для прийняття компетентним органом відповідного адміністративного рішення, повинні з`ясовуватися цим органом у межах передбаченої законом процедури, а суд не може підміняти уповноважений орган у реалізації його компетенції.
Із матеріалів справи вбачається, що заявник просив встановити факт того, що транспортний засіб ввезений на митну територію України як гуманітарна допомога з метою передачі Благодійній організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-О-ПЛІЧ».
Звернення до суду обґрунтоване тим, що транспортний засіб фактично призначався для передачі благодійному фонду та подальшого використання у його статутній діяльності для перевезення гуманітарних вантажів, однак під час заповнення декларації через технічну помилку його не було зазначено у відповідній графі як товар, що визнається гуманітарною допомогою.
Водночас із листа Львівської митниці від 01 грудня 2023 року № 7.4-4/28-13/13/31362 вбачається, що згідно з даними автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор» спірний транспортний засіб був тимчасово ввезений на митну територію України 07 лютого 2023 року як транспортний засіб комерційного призначення. Указаним листом митниця також відмовила у внесенні запропонованих заявниками змін до декларації.
На час ввезення транспортного засобу 07 лютого 2023 року особливості пропуску гуманітарної допомоги через митний кордон України в умовах воєнного стану визначалися постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2022 року № 174 «Деякі питання пропуску гуманітарної допомоги через митний кордон України в умовах воєнного стану». Передбачений цією постановою декларативний порядок пропуску товарів як гуманітарної допомоги передбачав подання особою, яка перевозить відповідний товар, декларації за встановленою формою. Саме відомості, зазначені в такій декларації під час переміщення товару через митний кордон, слугували підставою для його пропуску та митного оформлення як гуманітарної допомоги без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності та без оформлення гарантійних листів.
Відповідно до статті 257 Митного кодексу України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта.
За змістом статей 70, 71 Митного кодексу України поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим, та за умови пред`явлення товарів митному органу (крім випадків, коли товари знаходяться за межами митної території України).
Порядок внесення змін до митної декларації визначений статтею 269 Митного кодексу України та Положенням про митні декларації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450.
У постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 809/984/18 Верховний Суд розглядав спір щодо правомірності відмови митного органу у внесенні змін до митної декларації. Верховний Суд виходив із того, що питання про наявність законних підстав для внесення таких змін вирішується митним органом у межах його компетенції, а законність відповідної відмови може бути перевірена адміністративним судом за позовом заінтересованої особи.
Таким чином, законодавством установлено спеціальний порядок декларування товарів, визначення їх митного статусу, поміщення в митний режим, зміни такого режиму та внесення змін до митної декларації. Вирішення цих питань віднесено до компетенції митних органів.
При цьому сформульована заявниками вимога про встановлення факту ввезення транспортного засобу «як гуманітарної допомоги» за своїм змістом не зводиться до встановлення нейтральної фактичної обставини щодо часу, місця чи способу переміщення транспортного засобу через митний кордон.
Установлення судом того, що транспортний засіб був ввезений саме як гуманітарна допомога, передбачало б надання судом юридичної оцінки меті його ввезення, змісту та правильності митного декларування, правовому режиму транспортного засобу, а також відповідності здійсненого митного оформлення вимогам спеціального законодавства. Тому заявлена вимога фактично спрямована на надання транспортному засобу іншого митного статусу, ніж той, який зафіксовано митним органом під час його ввезення, або на створення документальної підстави для подальшої зміни такого статусу.
Заявлений факт не породжує безпосередньо особистих немайнових чи майнових цивільних прав заявників. Правові наслідки, на досягнення яких спрямоване звернення до суду, можуть настати лише внаслідок вирішення компетентним митним органом питання про внесення змін до декларації, зміну або завершення митного режиму, митне оформлення транспортного засобу як гуманітарної допомоги чи вчинення інших передбачених митним законодавством дій.
Задоволення заяви в обраний заявниками спосіб означало б, що судове рішення фактично замінило б собою відсутні у митній декларації відомості про заявлення транспортного засобу як гуманітарної допомоги та створило б правову підставу для зміни наслідків раніше здійсненого митного оформлення. Однак суд не уповноважений підміняти митний орган, доповнювати або виправляти митну декларацію своїм рішенням, визначати поза передбаченою Митним кодексом України процедурою митний статус товару чи встановлювати факт, який фактично є юридичною кваліфікацією товару відповідно до спеціального митного законодавства.
Посилання на неможливість виправлення допущеної помилки в адміністративному порядку та на відмову Львівської митниці у внесенні змін до декларації не створює підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, оскільки відсутність передбаченої процедури або отримання негативного рішення митного органу не наділяє цивільний суд повноваженнями, які законом віднесені до компетенції митного органу, та не утворює нового способу захисту у вигляді судового встановлення митного статусу транспортного засобу.
У разі незгоди з рішенням, діями чи бездіяльністю Львівської митниці заявник не позбавлений можливості скористатися передбаченими законом способом їх оскарження в порядку адміністративного судочинства.
Доводи апеляційної скарги про те, що заявник не просив змінити митний режим транспортного засобу, скасувати рішення митного органу або зобов`язати митницю вчинити певні дії, не спростовують наведених висновків.

Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності спору про право як підстави для застосування частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки за усталеними висновками Верховного Суду існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Відмовляючи у відкритті провадження з цієї підстави, суд повинен установити, між ким саме існує спір, у чому він полягає, яке конкретне суб`єктивне цивільне право заявника не визнається, порушується чи оспорюється та якою саме особою.
У цій справі суд першої інстанції не визначив осіб, які оспорюють певне цивільне право заявників, не встановив змісту такого права та не зазначив, у чому саме полягає відповідний цивільно-правовий конфлікт. Саме лише припущення про можливе виникнення у майбутньому спору щодо зміни митного режиму не є достатньою підставою для застосування частини четвертої статті 315 ЦПК України.
Крім того, відносини, які виникли між заявниками та Львівською митницею з приводу декларування транспортного засобу, визначення його митного режиму та внесення змін до декларації, мають публічно-правовий, а не цивільно-правовий характер.
Тому висновок суду першої інстанції про наявність спору про право в розумінні частини четвертої статті 315 ЦПК України є помилковим.
Водночас помилковість наведеної судом першої інстанції правової підстави не свідчить про необхідність скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду, оскільки заявлена вимога не може бути самостійним предметом розгляду за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Приписи пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України охоплюють як вимоги, які мають розглядатися за правилами іншого виду судочинства, так і вимоги, які взагалі не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
Оскільки заявлена вимога про встановлення факту ввезення транспортного засобу як гуманітарної допомоги не підлягає розгляду як самостійна вимога в порядку будь-якого виду судочинства, підстави для роз`яснення заявникам належності саме цієї заяви до юрисдикції іншого суду відсутні.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у відкритті провадження, проте помилково обґрунтував його наявністю спору про право та застосував частину четверту статті 315 ЦПК України, тоді як належною процесуальною підставою для відмови у відкритті провадження є пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини без зміни резолютивної частини.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови у відкритті провадження шляхом викладення їх у редакції цієї постанови. Резолютивну частину ухвали про відмову у відкритті провадження у справі належить залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Благодійної організації «Благодійний фонд «ПЛІЧ-ОПЛІЧ» - задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі - змінити, виклавши її мотиви в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук 

В.В. Соколова