ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2026 р. Справа№ 910/14130/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Іванова В.П.
суддів: Крижного О.М. 
Чапляна С.Є. 

за участю секретаря судового засідання: Ліщук М.Ю.
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 24.06.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРНАФТА"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 (повний текст складено 18.05.2026)
у справі № 910/14130/22 (суддя Турчин С.О.)
за позовом 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "КІНТО САТЕЛІТ"
2)  ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства "УКРНАФТА"
про стягнення 19 810,01 грн та 4 106,77 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рух справи
Товариство з обмеженою відповідальністю "КІНТО САТЕЛІТ" (далі - ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ", позивач-1, стягувач-1) та ОСОБА_1 (далі - позивач-2, стягувач-2) звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (далі - АТ "УКРНАФТА", відповідач), в якому просили суд: стягнути з АТ "УКРНАФТА" на користь ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" грошові кошти в сумі 19 810,01 грн, з яких інфляційні втрати в сумі 17 739,56 грн та 3% річних в сумі 2 070,45 грн; стягнути з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 106,77 грн, з яких інфляційні втрати в сумі 3 677,55 грн та 3% річних в сумі 429,22 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі № 910/14130/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023, позов задоволено повністю. Стягнуто з АТ "УКРНАФТА" на користь ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" 3% річних у сумі 2 070,45 грн, інфляційні втрати у сумі 17 739,56 грн, витрати на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 1 984,80 грн; стягнуто з АТ "УКРНАФТА" на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 429,22 грн, інфляційні втрати у сумі 3 677,55 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 1 984,80 грн.
16.10.2023 на виконання зазначених судових рішень Господарський суд міста Києва видав відповідні накази.
Ухвалою від 18.04.2024 Господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні заяви ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення у справі № 910/14130/22.
Ухвалою від 24.04.2025 Господарський суд міста Києва задовольнив заяву ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення у справі № 910/14130/22; зобов`язав керівника боржника у тридцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати суду звіт про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі № 910/14130/22.
Ухвалою від 05.06.2025 Господарський суд міста Києва, у зв`язку зі зміною керівника боржника, залучив до справи посадову особу боржника ОСОБА_2 , до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушення права заявника, та зобов`язав діючого керівника боржника у тридцятиденний строк з дня отримання даної ухвали надати суду звіт про виконання зазначених судових рішень.
Ухвалами Господарського суду міста Києва від 16.07.2025 та від 16.10.2025 було прийнято звіти боржника про виконання судових рішень у справі № 910/14130/22 та зобов`язано керівника боржника надати наступні звіти у строки до 01.10.2025 та до 15.01.2026 відповідно.
Ухвалою від 29.01.2026 Господарський суд міста Києва відмовив у прийнятті звіту боржника від 15.01.2026 про виконання судових рішень у справі № 910/14130/22; зобов`язав керівника боржника у строк до 29.04.2026 надати суду звіт про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі № 910/14130/22; попередив керівника боржника про право суду застосувати захід процесуального примусу у виді штрафу в разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту. В апеляційному порядку зазначена ухвала боржником не оскаржувалася.
29.04.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника АТ "УКРНАФТА" надійшов звіт про виконання судових рішень, у якому боржник просив суд прийняти звіт та проводити його розгляд за участю представника АТ "УКРНАФТА".
01.05.2026 через підсистему "Електронний суд" від ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" надійшли заперечення на звіт про виконання судових рішень.
Ухвалою від 04.05.2026 Господарський суд міста Києва призначив судове засідання для розгляду звіту про виконання судових рішень на 14.05.2026.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 у справі № 910/14130/22: відмовлено у прийнятті звіту від 29.04.2026 АТ "УКРНАФТА" про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі № 910/14130/22; зобов`язано керівника АТ "УКРНАФТА" у строк до 14.08.2026 надати суду звіт про виконання зазначених судових рішень; попереджено керівника АТ "УКРНАФТА" про право суду застосувати захід процесуального примусу у виді штрафу в разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту; стягнуто з АТ "УКРНАФТА" на користь ТОВ "КІНТО САТЕЛІТ" витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн та вирішено видати відповідний наказ.
Ухвалу суду мотивовано тим, що процесуальне законодавство України не пов`язує можливість прийняття звіту про виконання судового рішення із зупиненням виконавчого провадження або встановленням мораторію на виконання судових рішень боржником; зупинення вчинення виконавчих дій передбачає припинення дій державного виконавця щодо примусового стягнення з боржника, але жодним чином не перешкоджає боржнику вільно розпоряджатися його майном та грошовими коштами, в тому числі вибірково виконувати рішення судів на користь інших стягувачів. Наведені у звіті посилання на зупинення виконавчого провадження, статус критичної інфраструктури, наслідки військової агресії та інші обставини, хоча й описують ймовірні причини невиконання судових рішень, не супроводжуються конкретними орієнтовними термінами, коли боржник планує виконати рішення суду, та їх обґрунтуванням з урахуванням вжиття заходів для усунення перешкод. Відсутність у звіті орієнтовних строків виконання рішення та їх обґрунтування порушує баланс інтересів сторін; посилання боржника на те, що строки виконання рішення залежать від періоду дії воєнного стану, суд визнав необґрунтованим. Крім того, з моменту набрання рішенням у цій справі законної сили АТ "УКРНАФТА" свого обов`язку зі сплати заборгованості не виконало та не сплатило заборгованість навіть частково. Суд також урахував, що ухвалою від 29.01.2026 у цій справі встановлено, що фінансовий стан боржника є прибутковим, у той час як боржник укладає ряд правочинів, ціна яких значно перевищує суму заборгованості у цій справі, а витрати за такими правочинами не можна віднести до потреб обороноздатності держави; боржник не навів обґрунтованих обставин неможливості спрямування таких грошових коштів на виконання рішень судів у цій справі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із зазначеною ухвалою, АТ "УКРНАФТА" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 у справі № 910/14130/22 та прийняти звіт про виконання судових рішень у даній справі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що: невиконання судових рішень у даній справі зумовлене дією режиму воєнного стану та роллю боржника у забезпеченні функціонування держави, а не бездіяльністю чи умислом АТ "УКРНАФТА"; акції АТ "УКРНАФТА" примусово відчужені у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного стану, товариство має стратегічне значення для економіки і безпеки держави (постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83); наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України від 23.03.2023 № 52 АТ "УКРНАФТА" включено до Переліку підприємств, які є боржниками у виконавчих провадженнях, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану, а державним виконавцем винесено чинні постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання судових рішень у цій справі, тому висновок про безпідставне невиконання судових рішень є передчасним; застосування обмежень щодо боржника суперечитиме підпункту 4 пункту 11 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про критичну інфраструктуру"; заборгованість виникла задовго до відчуження акцій АТ "УКРНАФТА" на користь держави та є наслідком неналежного управління товариством колишніми акціонерами; в умовах воєнного стану пріоритетним є спрямування коштів на потреби обороноздатності держави (з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23 та постанову Верховного Суду від 08.01.2025 у справі № 910/14242/22); боржник вживав заходів, спрямованих на виконання судових рішень, зокрема 11.03.2026 направив стягувачам пропозицію щодо укладення мирової угоди; товариство не може здійснювати вибіркову сплату коштів на користь лише частини кредиторів, оскільки це буде проявом дискримінації; отримання дивідендів є видом інвестиційної діяльності кредитора, на яку поширюються підприємницькі ризики, а стягувачі не несуть індивідуального надмірного тягаря; до 2023 року товариство було збитковим, а попереднім керівництвом товариству заподіяно шкоду, що встановлено рішенням Стокгольмського арбітражу; обов`язковою умовою подання заяви стягувача є зазначення ідентифікатора виконавчого провадження (ч. 3 ст. 345-1 ГПК України). Скаржник також зазначив, що Законом України "Про судовий збір" не передбачено справляння судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу, постановлену за результатами розгляду звіту про виконання судового рішення (з посиланням на постанови Верховного Суду від 15.11.2024 у справі № 140/8660/20 та від 08.04.2025 у справі № 260/9470/23).
Позиції інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивачі (стягувачі) просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що в апеляційній скарзі наведені ті самі обставини, які зазначалися АТ "УКРНАФТА" у звіті та були досліджені й оцінені судом першої інстанції; нових обставин та/або доказів, які підтверджують наявність у боржника об`єктивних перешкод у виконанні судових рішень, апеляційна скарга не містить; у суду першої інстанції були наявні обидві визначені частиною другою статті 345-4 ГПК України підстави для відмови у прийнятті звіту.
Стягувачі зазначають, що АТ "УКРНАФТА" є стабільно прибутковим товариством (чистий прибуток за 2023 рік - 23,6 млрд грн, за 2024 рік - 16,38 млрд грн, за 2025 рік - 5,59 млрд грн, що підтверджено звітами незалежних аудиторів), виплачує дивіденди акціонерам (зокрема, за результатами 2024 року сплачено 5 млрд грн дивідендів до державного бюджету), за 2025 рік зменшило заборгованість перед учасниками (акціонерами) на 3 455 636 000,00 грн, здійснює значні витрати на благодійну допомогу, рекламу та юридичні послуги іноземних фірм, які кратно перевищують суму заборгованості за судовими рішеннями у цій справі, а також вибірково виконує окремі судові рішення, у тому числі на стадії примусового виконання (за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень за період з 23.03.2023 по 30.12.2025 завершено виконанням 43 виконавчі провадження). Доказів, які підтверджують обставини, що перешкоджають боржнику виконати судові рішення (зокрема, виписок про стан рахунків у банківських установах), до звіту та апеляційної скарги не додано; звіт у порушення пункту 6 частини другої статті 345-3 ГПК України не містить орієнтовних строків виконання рішення та їх обґрунтування. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі №440/14216/23 та постанову Верховного Суду від 08.01.2025 у справі № 910/14242/22 стягувачі вважають нерелевантними, оскільки правовідносини у зазначених справах стосувалися фінансових ресурсів держави та сплачених податків і не є подібними до спірних; АТ "УКРНАФТА" є суб`єктом права приватної власності та за статутом не відповідає за зобов`язаннями держави. Крім того, стягувачі зазначають, що вимога апеляційної скарги про прийняття звіту не може бути задоволена апеляційним судом, оскільки розгляд звіту належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції, який здійснює судовий контроль (статті 345-1 - 345-4 ГПК України).
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2026 для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/14130/22 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Іванов В.П., судді Чаплян С.Є., Крижний О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "УКРНАФТА" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 у справі № 910/14130/22 та призначено її до розгляду у судовому засіданні.
У судовому засіданні 24.06.2026 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; представник позивачів заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін.
Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови, та оцінка аргументів учасників справи
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною першою статті 18, частиною першою статті 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
У силу статті 339 ГПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, у порядку, встановленому розділом VI ГПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 345-1 ГПК України, якщо боржником, який не виконує судове рішення, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд за письмовою заявою стягувача та за умови відкриття виконавчого провадження зобов`язує такого боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення незалежно від характеру спору.
Згідно з пунктами 5, 6 частини другої статті 345-3 ГПК України звіт боржника про виконання судового рішення має містити, зокрема, відомості про виконання боржником судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання, а у разі невиконання судового рішення - орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про те, чи існують обставини, які ускладнюють виконання судового рішення боржником, які заходи вжито та вживаються боржником для їх усунення.
За наслідками розгляду звіту боржника суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту (частина перша статті 345-4 ГПК України). Частиною другою статті 345-4 ГПК України передбачено дві самостійні підстави для відмови у прийнятті звіту: якщо боржником не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або якщо заходи, які вживаються боржником для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення. Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 345-3 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено та учасниками справи не заперечується, що з моменту набрання судовими рішеннями у цій справі законної сили (21.08.2023) АТ "УКРНАФТА" свого обов`язку зі сплати заборгованості не виконало та не сплатило заборгованість навіть частково, тобто судові рішення залишаються невиконаними понад два роки і дев`ять місяців.
Колегія суддів констатує, що поданий боржником звіт від 29.04.2026 не містить орієнтовних строків виконання судових рішень у цій справі та їх обґрунтування, як того вимагає пункт 6 частини другої статті 345-3 ГПК України: боржник просив прийняти звіт без подальшого зобов`язання щодо подання наступних звітів до моменту існування мораторію на вчинення виконавчих дій або із зобов`язанням подати такий звіт після закінчення мораторію чи воєнного стану. Прив`язка строку виконання судового рішення до події, момент настання якої невідомий (закінчення воєнного стану чи мораторію), не є визначенням орієнтовного строку виконання рішення у розумінні наведеної норми, позбавляє стягувачів будь-якого розуміння строків фактичного виконання судових рішень та створює ризик невиправданого затягування їх виконання на невизначений час, чим порушує баланс інтересів сторін. Наведене згідно з частиною другою статті 345-4 ГПК України є самостійною та достатньою підставою для відмови у прийнятті звіту.
Щодо доводів скаржника про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" та включення АТ "УКРНАФТА" наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України від 23.03.2023 № 52 до Переліку підприємств, які є боржниками у виконавчих провадженнях, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану, колегія суддів зазначає таке.
Процесуальне законодавство України не пов`язує можливість прийняття звіту про виконання судового рішення із зупиненням виконавчого провадження або встановленням мораторію на примусове виконання судових рішень. Звіт про виконання судового рішення є інструментом судового контролю за добровільним виконанням остаточних судових рішень суб`єктами господарювання державного сектору економіки і подається незалежно від стадії виконавчого провадження чи наявності підстав для його зупинення. Зупинення вчинення виконавчих дій передбачає припинення дій державного виконавця щодо примусового стягнення з боржника, однак не зупиняє дію самого судового рішення, не скасовує обов`язку боржника добровільно виконати рішення суду, що набрало законної сили, і не перешкоджає боржнику вільно розпоряджатися його майном та грошовими коштами. Саме боржник є зобов`язаним та відповідальним за виконання судового рішення як добровільно, так і примусово, як до, так і після відкриття виконавчого провадження (частина друга статті 15 Закону України "Про виконавче провадження"). Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 у справі №911/2316/23 та від 25.03.2026 у справі № 910/9143/22 у подібних правовідносинах.
З огляду на наведене, посилання скаржника на чинність постанов державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій та на передчасність висновку про безпідставне невиконання судових рішень колегія суддів відхиляє: предметом судового контролю у цій справі є саме добровільне виконання судових рішень боржником, можливість якого зупиненням виконавчих дій не обмежена.
Доводи скаржника з посиланням на підпункт 4 пункту 11 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про критичну інфраструктуру" колегія суддів відхиляє, оскільки наведена норма стосується неможливості накладення арешту, встановлення заборони або інших обмежень використання майна та/або грошових коштів відповідних господарських товариств, тоді як оскаржуваною ухвалою жодних арештів, заборон чи обмежень щодо майна або коштів боржника не накладалося і заходи процесуального примусу у виді штрафу до боржника чи його керівника не застосовувалися: суд першої інстанції лише відмовив у прийнятті звіту, встановив новий строк для його подання та попередив керівника боржника про право суду застосувати штраф у майбутньому. Зазначена норма також не звільняє боржника від конституційного обов`язку виконати судове рішення, що набрало законної сили.
Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 440/14216/23 та постанову Верховного Суду від 08.01.2025 у справі №910/14242/22 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у зазначених справах сформульовані у правовідносинах, які не є подібними до спірних: у них ішлося про мобілізацію та спрямування на потреби обороноздатності держави фінансових ресурсів держави. Натомість предметом виконання у цій справі є грошові зобов`язання АТ "УКРНАФТА" - юридичної особи, майно якої є її власністю і яка відповідно до її статуту не відповідає за зобов`язаннями держави, так само як держава не відповідає за зобов`язаннями товариства. Виконання судових рішень у справі № 910/14130/22 не стосується фінансових ресурсів держави.
Доводи скаржника про те, що заборгованість виникла задовго до примусового відчуження акцій АТ "УКРНАФТА" у власність держави та є наслідком неналежного управління товариством колишніми акціонерами, а тому держава не має нести негативні наслідки такого управління, колегія суддів відхиляє. Боржником за судовими рішеннями у цій справі є сама юридична особа - АТ "УКРНАФТА", яка внаслідок зміни складу її акціонерів зі спірних правовідносин не вибувала; зміна власника акцій (корпоративних прав) не є заміною сторони у зобов`язанні та не припиняє і не змінює грошових зобов`язань товариства перед його кредиторами. Обов`язок виконати судове рішення, що набрало законної сили, покладається на боржника незалежно від зміни складу його учасників (акціонерів) чи органів управління, а обставини корпоративного управління товариством у попередні періоди не належать до обставин, які ускладнюють виконання судового рішення, у розумінні пункту 6 частини другої статті 345-3 ГПК України.
Щодо доводів про пріоритетність спрямування коштів на потреби обороноздатності держави та неможливість виконання судових рішень без настання негативних фінансово-господарських наслідків колегія суддів зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2026 у цій справі, яка боржником в апеляційному порядку не оскаржувалася, встановлено, що фінансовий стан боржника є прибутковим, у той час як боржник укладає ряд правочинів, ціна яких значно перевищує суму заборгованості у цій справі, а витрати за такими правочинами не можна віднести до потреб обороноздатності держави. Матеріалами справи, зокрема даними фінансової звітності боржника та доказами, поданими стягувачами, підтверджується стабільна прибутковість АТ "УКРНАФТА" протягом усього періоду прострочення виконання судових рішень, виплата боржником дивідендів акціонерам та здійснення ним значних витрат, не пов`язаних із потребами обороноздатності держави чи забезпеченням безперервності господарської діяльності (благодійні, рекламні заходи, юридичні послуги іноземних фірм), розмір яких кратно перевищує суму заборгованості за судовими рішеннями у цій справі (19 810,01 грн та 4 106,77 грн). Боржник цих обставин належними доказами не спростував, виписок про стан рахунків у банківських установах чи інших доказів відсутності (недостатності) коштів ні до звіту, ні до апеляційної скарги не додав та не навів обґрунтованих обставин неможливості спрямування наявних грошових коштів на виконання судових рішень у цій справі. Не може вважатися добросовісною поведінка боржника у разі невиконання судового рішення з посиланням на виконання соціально значущих функцій та на його статус як підприємства державного сектору економіки (аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 908/207/24 та від 22.01.2026 у справі №908/3823/23).
Посилання скаржника на здійснення обов`язкового аудиту фінансової звітності товариства відповідно до статей 109, 110 Закону України "Про акціонерні товариства" та на відсутність у матеріалах справи доказів нецільового чи неналежного використання боржником коштів колегія суддів відхиляє, оскільки предметом судового контролю у порядку статей 345-1 - 345-4 ГПК України є не оцінка цільового використання коштів боржника чи його ділової репутації, а стан виконання судового рішення та обґрунтованість поданого боржником звіту. Підставою для відмови у прийнятті звіту стала невідповідність його змісту вимогам частини другої статті 345-3 ГПК України та недостатність вжитих боржником заходів для своєчасного і повного виконання судових рішень; проведення обов`язкового аудиту фінансової звітності не підміняє обов`язку боржника навести у звіті орієнтовні строки виконання судового рішення, їх обґрунтування та вжиті заходи.
Довід скаржника про неможливість вибіркової сплати коштів на користь лише частини кредиторів як прояв дискримінації колегія суддів відхиляє, оскільки боржник не перебуває у процедурі банкрутства, в межах якої встановлено черговість та пропорційність задоволення вимог кредиторів; крім того, зазначений довід спростовується наявними у матеріалах справи доказами фактичного виконання боржником окремих судових рішень на користь інших стягувачів у спірний період.
Направлення боржником 11.03.2026 стягувачам пропозиції про укладення мирової угоди на умовах часткового прощення боргу та відстрочення виконання не є заходом, який свідчить про виконання судових рішень чи забезпечує їх своєчасне та повне виконання у розумінні частини другої статті 345-4 ГПК України; стягувачі не зобов`язані укладати мирову угоду, а незгода стягувачів із запропонованими умовами не звільняє боржника від обов`язку виконати судові рішення.
Доводи скаржника про те, що отримання дивідендів є видом інвестиційної діяльності кредитора, на яку поширюються підприємницькі ризики, а стягувачі не несуть індивідуального надмірного тягаря, колегія суддів відхиляє. Суми, присуджені судовими рішеннями, що набрали законної сили, становлять майно стягувачів у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тривале невиконання таких рішень є втручанням у право стягувачів на мирне володіння своїм майном; при цьому закон не покладає на стягувачів обов`язку доводити нестачу коштів для існування як умову реалізації права на виконання судового рішення.
Посилання скаржника на збитковість товариства до 2023 року та на заподіяння шкоди товариству попереднім керівництвом, встановлене рішенням Стокгольмського арбітражу, не стосуються предмета судового контролю, оскільки не пояснюють невиконання судових рішень у період прибуткової діяльності боржника після набрання ними законної сили, та не є обставинами, які ускладнюють виконання судових рішень, у розумінні статей 345-3, 345-4 ГПК України.
Довід скаржника щодо обов`язковості зазначення у заяві стягувача ідентифікатора для доступу до інформації про виконавче провадження (частина третя статті 345-1 ГПК України) колегія суддів відхиляє, оскільки постанови про відкриття виконавчих проваджень з відповідними ідентифікаторами доступу наявні у матеріалах справи, а питання відповідності заяви стягувача вимогам процесуального закону було вирішено ухвалою суду першої інстанції, якою таку заяву задоволено та яка відповідно до частини першої статті 255 ГПК України окремому апеляційному оскарженню не підлягала.
Викладене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою право на виконання судового рішення є складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997); виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення у справах "Іммобільяре Саффі проти Італії", "Глоба проти України"); за певних обставин затримка у виконанні рішення може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права.
Доводи скаржника про передчасність посилань суду першої інстанції на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність практики Європейського суду з прав людини в умовах повномасштабної війни, а також про те, що встановлені законодавцем обмеження мають легітимну мету, яка, зокрема у рішенні у справі "Михайленки та інші проти України", визнавалася прийнятною підставою запровадження мораторію, колегія суддів відхиляє. Права, гарантовані пунктом 1 статті 6 Конвенції, дійсно не є абсолютними, і за певних обставин затримка у виконанні судового рішення може бути виправданою легітимною метою, однак вона не може бути такою, що спотворює саму сутність гарантованого права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії"). Стаття 64 Конституції України не допускає обмеження в умовах воєнного стану права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Конституції України, невід`ємною складовою якого є обов`язковість виконання судового рішення. При цьому у цій справі суд першої інстанції не надавав оцінки конституційності чи конвенційності мораторію на примусове виконання як такого: предметом судового контролю є невиконання боржником обов`язку добровільного виконання судових рішень протягом тривалого часу за встановленої матеріалами справи фінансової можливості такого виконання, яке зумовлене поведінкою самого боржника, а не дією законодавчих обмежень, що стосуються виключно примусового виконання. За таких обставин відсутність практики Європейського суду з прав людини, сформованої саме в умовах повномасштабної війни, висновків суду першої інстанції не спростовує.
Довід скаржника про те, що процесуальний закон створює нерівні умови для підприємств державного сектору економіки порівняно з іншими суб`єктами господарювання, оскільки частина четверта статті 345-1 ГПК України допускає встановлення судового контролю за виконанням судових рішень такими боржниками незалежно від предмета спору, колегія суддів відхиляє. Зазначена диференціація правового регулювання зумовлена особливим статусом суб`єктів господарювання державного сектору економіки та позитивними зобов`язаннями держави, яка відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 6 Конвенції забезпечує виконання судових рішень, у тому числі рішень, боржниками за якими є підконтрольні державі суб`єкти, і несе відповідальність за їх невиконання; така диференціація має легітимну мету та не свідчить про дискримінацію боржника. Крім того, зазначена норма є чинною, у встановленому порядку неконституційною не визнавалася, і суд зобов`язаний її застосовувати.
Щодо вимоги апеляційної скарги про прийняття звіту про виконання судових рішень колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 339, 345-1, 345-4 ГПК України розгляд звіту боржника про виконання судового рішення та постановлення за його наслідками ухвали про прийняття або відмову у прийнятті звіту належить до повноважень суду, який розглянув справу як суд першої інстанції та здійснює судовий контроль за виконанням судових рішень. До повноважень суду апеляційної інстанції належить перевірка законності та обґрунтованості оскаржуваної ухвали (статті 269, 275 ГПК України), а не розгляд звіту боржника по суті замість суду першої інстанції, у зв`язку з чим зазначена вимога задоволенню не підлягає.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; водночас пункт 1 статті 6 Конвенції не може тлумачитися як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справах "Серявін та інші проти України", "Руїс Торіха проти Іспанії"). Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали не впливають, у зв`язку з чим відхиляються колегією суддів.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для справи, та правильно застосував норми процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали відсутні, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судові витрати
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.11.2024 у справі № 140/8660/20 та від 08.04.2025 у справі № 260/9470/23, судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду заяв та звітів у порядку судового контролю за виконанням судового рішення, справлянню не підлягає, у зв`язку з чим питання розподілу витрат зі сплати судового збору за подання цієї апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 129, 240, 255, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРНАФТА" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 у справі № 910/14130/22 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 у справі № 910/14130/22 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/14130/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 20.07.2026 (після виходу суддів з відпустки).

Головуючий суддя В.П. Іванов 

Судді О.М. Крижний

С.Є. Чаплян