13 липня 2026 року

Справа № 642/4989/25
Провадження № 2/642/35/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2026 року м. Харків
Холодногірський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Проценко Л.Г., 
за участю секретаря Шевченко Т.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Перший міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Мінстерства юстиції України, про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини, про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
До Холодногірського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява, в якій ОСОБА_1 з врахуванням уточнень від 02.06.2026 просив: 1) зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виключити відомості про ОСОБА_1 , як батька дитини, з актового запису про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , актовий запис № 2475 складений 27 серпня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та внести зміни до вищевказаного актового запису записавши батька дитини зі слів матері у відповідності до ст.135 СК України; 2) припинити стягнення аліментів, що стягуються із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно за судовим наказом Холодногірського районного суду м. Харкова по справі № 642/3560/25 від 20 червня 2025 року, ВП № 78520557; 3) звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно за судовим наказом Холодногірського районного суду м. Харкова по справі № 642/3560/25 від 20 червня 2025 року, ВП №78520557 в подальшому та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню, а також стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував у цивільних відносинах з відповідачкою з грудня 2018 по травень 2019. Спільне життя не склалося і з червня 2019 вони почали проживати окремо, бачилися лише в громадських місцях, інтимних зв`язків не мали. З початку червня 2019 позивач проживає по АДРЕСА_1 . З липня 2019 у позивача були стосунки з ОСОБА_4 , з якою він проводив вільний час та в подальшому уклав шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачка народила сина ОСОБА_3 , вмовивши позивача зареєструвати дитину спільно з ним у відділі РАЦС, про що було здійснено відповідний запис за № 2475. Позивач не може бути батьком дитини, оскільки на момент ймовірного зачаття він перебував у іншому місті і більше п`яти місяців не спілкувався з відповідачкою та не мав з нею інтимних стосунків. Окрім того, від спільних знайомих та самої відповідачки йому відомо, що остання мала стосунки з іншим чоловіком. За заявою відповідачки судовим наказом Холодногірського районного суду м.Харкова від 20.06.2025 з позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Ухвалою Холодногірського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2025 позовна заява залишена без руху, а після усунення недоліків ухвалою суду від 16 вересня 2025 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 25.11.2025 задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину кордону громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її сином громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 24 лютого 2022 року по теперішній час.
Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка надійшла до суду 28.11.2025 відповідач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_5 дійсно 30.06.2025 перетнула державний кордон України, напрям «виїзд».
Ухвалою суду від 07.01.2026 задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та призначено у справі судово молекулярно - генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського НДЕКЦ МВС України.
Також ухвалою суду від 07.01.2026 за клопотанням відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з проживання на території іншої держави і обґрунтованої неможливості прибуття дитини до України у зв`язку з воєнним станом та задля забезпечення безпеки дитини, Харківському міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України доручено звернутися до компетентного органу Латвійської Республіки з проханням про визначення відповідної експертної установи та отримання (відібрання) зразків біологічного матеріалу (букального епітелію) від неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Відібрані зразки направити на адресу Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено.
01.03.2026 з Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повернуто доручення про виконання окремих процесуальних дій щодо визначення відповідної експертної установи та відібрання зразків біологічного матеріалу від неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
26.03.2026 до суду надійшло клопотання судового експерта від 16.03.2026 № СЕ-19/121-26/6519-БД про надання додаткових матеріалів для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.
14.04.2026 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, в якій зазначено, що таке визнання не зачіпає права та інтереси інших осіб.
15.04.2026 позивач звернувся до суду із заявою про поновлення провадження у справі, скасування призначеної експертизи та невідкладний розгляд справи. Зазначив, що призначення та проведення експертизи в умовах повного визнання позову суперечить принципам змагальності сторін та процесуальної економії, а також призводить до безпідставного затягування. Крім того, подальше проведення експертизи є надмірним, необґрунтованим та таким, що не відповідає завданням цивільного судочинства. ОСОБА_1 у своїй заяві просив поновити провадження, скасувати призначення судової молекулярної-генетичної експертизи як такої, що втратила процесуальну необхідність, та розглянути цю справу по суті без проведення експертизи.
Ухвалою суду від 07.05.2026, за клопотанням  ОСОБА_1 провадження у цивільній справі відновлено, а ухвалою суду від 26.05.2026 закрито підготовче провадження по справі з задоволенням клопотання позивача про виклик свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 
25.05.2025 до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку від 06.05.2026 № СЕ-19/121-26/6519-БД за матеріалами цивільної справи № 642/4989/25, в обґрунтування вказано, що 01.05.2026 до Харківського науково-дослідного експертного центру МВС України ОСОБА_1 не з`явився. Станом на 06.05.2026 зразки біологічного матеріалу ОСОБА_1 не надходили, малолітнього ОСОБА_10 та ОСОБА_2 до експертної установи не надходили.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі на підставах зазначених у позові. Показав, що з відповідачкою був знайомий лише два місяці, а саме листопад-грудень 2018. При цьому будь-яких відносин між ними не було, вони разом не проживали, статевих стосунків не мали. Приблизно у липні 2020 року до нього звернулась ОСОБА_2 , яка повідомила про народження у неї ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини (сина) та просила записати дитину на нього, оскільки їй було соромно, що вона народила дитину не в шлюбі. Хто забирав відповідачку з дитиною з лікарської установи та чому ОСОБА_2 звернулась саме до нього - не знає. Йому стало шкода відповідачку і він надав таку згоду, оскільки ОСОБА_2 йому обіцяла, що в майбутньому його це стосуватися не буде і це є лише формальністю. Вони зустрілися у ЦНАПі і він розписався в документі про те, що є батьком цієї дитини. На момент підписання документу він розумів, що дитина не від нього, відповідальність та наслідки такої згоди не усвідомлював. Більше відповідачку він не бачив і про неї не чув. Позовна заява подана через п`ять років після підписання документу про те, що він є батьком дитини, тому що відповідач не виконала своїх обіцянок та звернулася до суду про стягнення з нього аліментів на дитину. Можливо батьком дитини є особа на ім`я ОСОБА_11 , з яким він не знайомий і який не звертався до суду з позовом про встановлення батьківства. Вважав, що в актовому записі в графі «батько» потрібно зазначити «невідомий».
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату час та місце слухання справи. 
Представник 3-ї особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України просив розглядати справу у його відсутності, при цьому заперечень не мав. Зазначив, що проведеною перевіркою архівного фонду Відділу виявлено актовий запис про народження №2475, складений 27.08.2020 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначені відповідно до ст.126 СК України. Згідно п.2.13.1 Розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та припинення їхньої дії, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5 (зі змінами), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Оскільки до актового запису про народження відомості про батька внесені у відповідності до ст.126 СК України, право на оспорювання батьківства має особа, яка записана батьком дитини, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження відповідно до ч.1 ст.126 СК України. Також повідомлено, що Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перейменовано на Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
Представник 3-ї особи Холодногірського-Новобаварського ВДВС у м.Харкові в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату час та місце слухання справи, при цьому письмових пояснень не надав.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що з липня 2019 вона з  ОСОБА_1 знаходилась у близьких відносинах, а 11.11.2023 вони уклали шлюб, який у неї є третім. Від іншого шлюбу вона має двох дітей. Вона і ОСОБА_1 є мотоциклістами і проводили весь час разом, будучи з ним постійно та всюди. З іншими жінками ОСОБА_1 вона не бачила і будь-яких стосунків у нього не могло бути. Вони проживали разом по вул.Алуштінська, де ремонтували автомобілі, запрошували на шашлики сусідів та друзів, які бачили їх разом. Щодо батьківства ОСОБА_1 їй пояснив, що він погодився допомогти вказавши себе батьком. Їй було байдуже чи це є домовленість чи фіктивність, оскільки у ОСОБА_1 було своє життя і він так вирішив. ОСОБА_1 зазначав, що не є батьком дитини, але його попросили і між ним та матір`ю дитини була домовленість, щоб останній не було соромно. ОСОБА_1 надаючи згоду знав і усвідомлював що не є батьком народженої дитини.
Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони у справі у зареєстрованому шлюбі не перебували.
Згідно повторного свідоцтва про народження серії  НОМЕР_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , про що здійснено відповідний актовий запис за №2475 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). (а.с.6)
Судом встановлено, що відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в актовому записі про народження №2475, складеному 27.08.2020 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначені відповідно до ст.126 СК України. 
Вказана обставина також підтверджується письмовими поясненнями представника третьої особи Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Судовим наказом Холодногірського районного суду м.Харкова від 20.06.2025 по справі № 642/3560/25 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2025 та до досягнення дитиною повноліття. Вказана обставина не заперечувалась сторонами.
За актом обстеження від 19.08.2025 складеного ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , що мешкають за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_12 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що мешкають за адресою: АДРЕСА_3 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і діти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з 01.07.2019 по 19.08.25 року. Будинок за вказаною адресою належить на підставі приватної власності ОСОБА_4 . (а.с.7)
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 23.09.2024 за адресою: АДРЕСА_1 з 18.01.2024 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . (а.с.8)
Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.11.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 останній раз перетинали кордон на виїзд з України 30.06.2025.(а.с.63)
Позивачем через підсистему «Електронний суд» подані копії паспортів щодо проживання її та сина в Латвійській республіці, викладені іноземною мовою. (а.с.64-69) 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам процесу в реалізації ними процесуальних прав, в порядку п. 2 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, призначав експертизу та надавав судове доручення, звертався до управління юстиції та ДСА щодо можливості перекладу позовної заяви та ухвали на іноземну мову, тобто виконав всі належні дії для об`єктивного, справедливого та неупередженого розгляду справи.
Суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не відповідає найкращим інтересам дитини та не забезпечує баланс між інтересами дитини та інтересами сторін по справі.
В розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
З огляду на викладені норми права, заява відповідача від 14 квітня 2026 року, в якій вона визнавала позовні вимоги в повному обсязі, не можуть слугувати єдиною підставою для задоволення позову, оскільки таке визнання є неправозгідним, суперечить закону, моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, а тому у прийнятті такого визнання позову слід відмовити.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
За змістом положень статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. 
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
У частинах першій-другій статті 136 СК України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.
Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
У разі доведення за допомогою застосування спеціальних знань відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження, в іншому випадку відмовляє в задоволенні позову, що узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного Суду в складі Верховного Суду викладеної в постанові від 06.04.2021 по справі № 676/1200/20.
Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу (частина п`ята статті 136 СК України).
Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини.
Під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо), однак таких відомостей матеріали справи не містять. 
Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року в справі № 606/2142/18 виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.
Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17, від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17, від 05 лютого 2021 року у справі № 615/483/20, від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
Згідно ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд зазначає, що письмові заяви свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ЦПК України не передбачає порядку надання свідками показань у письмовій формі. Відповідно до вимог закону, показання свідків попереджених про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, надаються шляхом їх допиту у судовому засіданні, забезпечує право учасників справи ставити свідкам запитання та сприяє дотриманню принципів безпосередності й змагальності процесу. Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом справжності підпису на їх письмових заявах не забезпечує можливості перевірки достовірності та повноти таких показань, а відтак не може визнаватися належним доказом у справі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц, де зазначено, що письмові показання свідків не відповідають вимогам процесуального закону та не можуть братися судом до уваги.
Позивач ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що на момент підписання ним заяви про підтвердження походження дитини від нього він достеменно знав, що не є її батьком. Заява була підписана на умовляння відповідачки, яку йому стало шкода, при цьому чому ОСОБА_2 звернулась саме до нього - не знає. Він надав таку згоду, відповідальність та наслідки такої згоди не усвідомлював.
Суд сприймає ці покази критично, оскільки позивач при підписанні заяви про підтвердження походження дитини від нього взяв на себе відповідні обов`язки і повинен був враховувати усі можливі правові наслідки для себе. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
Крім того, суд звертає увагу на те, що між показаннями ОСОБА_1 , наданими під час судового засідання, та змістом позовної заяви існують розбіжності щодо тривалості його стосунків з відповідачкою ОСОБА_2 , а також спільного проживання у цивільних відносинах.
На підставі досліджених доказів, враховуючи доводи та покази позивача ОСОБА_1 , що на момент реєстрації народження дитини він достеменно знав, що не є біологічним батьком, у письмових заявах зазначав, що потреба у проведенні генетично - молекулярної експертизи відсутня і справу можливо розглянути за наявними матеріалам, оскільки наявна заява відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Таке рішення відповідає найкращим інтересам дитини, забезпечує баланс між інтересами дитини та інтересами сторін по справі, узгоджується з національним законодавством та усталеною практикою Європейського суду з прав людини.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зазначений батьком дитини, матеріали справи не містять.
У § 54, 57, 58 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
Таким чином, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3633 грн. 20 коп., згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 200, 206, 247, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.136 СК України, суд, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Перший міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Мінстерства юстиції України, про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини, про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 13.07.2026.

Сторони:
позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований АДРЕСА_4 ; 
відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована АДРЕСА_5 ;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: 
Перший міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження юридичної особи: 61058, м. Харків, вул. Сумська, 61;
Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження юридичної особи: 61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 46, 4-й поверх.

Суддя Л.Г. Проценко