ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

09 липня 2026 року 	Справа № 160/4394/26  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. при секретарі судового засідання – Сергієнко В.Ю., за участю: представника відповідача – Булаха Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

25.02.2026 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління ДМС України у Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 № 649 та прийняти рішення за результатами розгляду заяви;
- зобов`язати Головне управління ДМС України у Дніпропетровській області надати ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу біженця.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 05.09.2025 року позивач особисто звернулася до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, подавши заяву-анкету та всі необхідні документи. Проте, у відповіді від 18.09.2025 року ГУ ДМС зазначило, що розглянуло це звернення в порядку Закону «Про звернення громадян» і просто продублювало попередню відповідь від 09.07.2025 року, повернувши матеріали без розгляду по суті. Таким чином, ГУ ДМС у Дніпропетровській області фактично ухилилося від розгляду заяви про визнання біженцем, поданої позивачем особисто, безпідставно пославшись на роз`яснення, надані щодо попереднього (електронного) звернення. Своїми діями ГУ ДМС у Дніпропетровській області порушило права позивача, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме право особи звертатися за захистом та бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, відповідно до положень чинного законодавства України. З огляду на вказане позивач просила задовольнити позовні вимоги.
02.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позов без руху, через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 02.03.2026 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
20.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
06.04.2026 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що для осіб, які мають намір бути визнаними біженцями в Україні або особами, яка потребують додаткового захисту, встановлено розумний строк для звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, з відповідною заявою, а також, визначено порядок звернення з такою заявою. За наслідками вивчення і розгляду звернень гр. ОСОБА_1 від 26.06.2025 та від 05.09.2025, листами Головного управління Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області від 09.07.2025 за вих.№ Л-516/6/1201-25/1201.3.3/8422-25 та від 18.09.2025 за вих.№ Л-768/6/1201-25/1201.3.3/11931-25, заявнику надано відповідь відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян». Враховуючи викладене, дії Головного управління Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області щодо реєстрації та розгляду звернень громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 від 26.06.2025 та від 05.09.2025, оформлених нею в довільній формі та надісланих засобами електронного зв`язку до ГУ ДМС у Дніпропетровській області в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян», а також, дії щодо надання відповіді на зазначені звернення, вчинені ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, такі дії не мають характеру протиправних дій чи протиправної бездіяльності. Разом з цим, відповіді на звернення громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 від 26.06.2025 та від 05.09.2025, що надані листами ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 09.07.2025 за вих.№ Л-516/6/1201- 25/1201.3.3/8422-25 та від 18.09.2025 за вих.№ Л-768/6/1201-25/1201.3.3/11931-25, не є рішеннями (індивідуальними актами в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4, пункту 2 частини 1 статті 5, та пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України) суб`єкта владних повноважень, з огляду на що, зазначена відповідь не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
09.04.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду задоволено клопотання відповідача про розгляд справи за участю сторін, розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.
13.04.2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що своїми діями відповідач умисно створив умови для того, щоб ухилитися від виконання своїх обов`язків, покладених на нього Правилами. Своїми діями відповідач порушив принцип щодо законності закріплений у статті 6 Закону України «Про адміністративну процедуру», а саме адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В порушення частини ІІ Правил не почали процедуру прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, натомість створили умови для подальшого ухилення від виконання своїх обов`язків. Відмова прийняти заяву-анкету та ненадання письмової відповіді про причини такої відмови є прямим порушенням вказаної норми, оскільки посадові особи ГУ ДМС діяли не у спосіб, визначений законом, та проігнорували встановлений порядок розгляду звернень осіб, які потребують захисту. Не дивлячись на наявність порушення з його сторони та наявності подання позовної заяви не здійснили дій, спрямованих на усунення своїх порушень, та створили умови для юридичної невизначеності статусу позивача чим порушує ч. 5 ст. 6 Закону України «Про адміністративну процедуру».
23.04.2026 року у підготовчому судовому засіданні закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
13.05.2026 року від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів додаткових доказів по справі.
13.05.2026 року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті витребувано у позивача додаткові докази по справі та оголошено перерву на стадії розгляду справи по суті.
27.05.2026 року від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів додаткових доказів по справі.
27.05.2026 року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті оголошено перерву на стадії розгляду по суті та продовжено строк розгляду справи.
09.07.2026 року у судове засідання позивач до суду не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі.
Представник відповідача року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті просив відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши думку сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Білорусь та 21.12.2021 року Державною міграційною службою позивачу видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , яка була дійсна до 13.12.2022 року (орган видачі — 1201). Підстава видачі: 04/14 — возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу).
26.06.2025 року позивач електронною поштою звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вх. № Л-516/6/1201-25).
09.07.2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надало відповідь (вих. № Л-516/6/1201-25/1201.3.3/8422-25), що подання такої заяви електронним шляхом не передбачено. Окрім того, ГУ ДМС послалося на ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, вказуючи на право держави вживати тимчасових заходів в інтересах національної безпеки щодо громадян держави-сателіта РФ, зокрема у вигляді обмеження в прийнятті документів.
05.09.2025 року позивач особисто звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, подавши заяву-анкету (вх. № 768/6/1201-25).
Листом від 18.09.2025 року (вих. № Л-768/6/1201-25/1201.33/11931-25) Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зазначило, що розглянуло це звернення в порядку Закону «Про звернення громадян» і просто продублювало попередню відповідь від 09.07.2025 року, повернувши матеріали без розгляду по суті.
Позивач вважає дії відповідача щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 частини 1 пункту 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно пунктом 13 частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Так, частиною 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Приписами статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.
Відомості, що подаються заявником, інформація про факт подання заяви про визнання особою, яка має право на захист в Україні, є конфіденційною інформацією.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правничої допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу»; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).
Згідно із пунктом 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Відповідно до пункту 2.2 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
Згідно із пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Отже, чинним законодавством встановлено, що суб`єкт владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинен прийняти протягом робочого дня рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.
Судом встановлено, що 26.06.2025 року позивач електронною поштою звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вх. № Л-516/6/1201-25).
09.07.2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надало відповідь (вих. № Л-516/6/1201-25/1201.3.3/8422-25), що подання такої заяви електронним шляхом не передбачено. Окрім того, ГУ ДМС послалося на ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, вказуючи на право держави вживати тимчасових заходів в інтересах національної безпеки щодо громадян держави-сателіта РФ, зокрема у вигляді обмеження в прийнятті документів.
05.09.2025 року позивач особисто звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, подавши заяву-анкету (вх. № 768/6/1201-25).
Листом від 18.09.2025 року (вих. № Л-768/6/1201-25/1201.33/11931-25) Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зазначило, що розглянуло це звернення в порядку Закону «Про звернення громадян» і просто продублювало попередню відповідь від 09.07.2025 року, повернувши матеріали без розгляду по суті.
Разом з цим, як було зазначено вище, чинним законодавством визначено чіткі варіанти поведінки суб`єкта владних повноважень, до якого надійшла заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, відповідач розглядаючи заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, встановленому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не прийняв відповідного рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача про подання позивачем заяви довільної форми та неподання заяви встановленої форми, оскільки така заява датована 05.09.2025 року відповідає формі заяви-анкети, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року №649.
При цьому, відповідачем не було доведено, що подана заява-анкета, надана позивачем до матеріалів справи, за змістом і формою відрізняється від наявної у відповідача.
Встановлені обставини справи свідчать про допущену протиправну бездіяльність яка полягає в неприйнятті рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
За приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо неприйняття до розгляду заяви від 05.09.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення за результатами розгляду заяви, задоволенню не підлягають як передчасні, оскільки розгляду заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту передує процедура прийняття такої заяви, чого в даному випадку зроблено не було.
Наразі права позивача порушено відсутністю жодного рішення ухваленого за результатами розгляду її заяви від 05.09.2025 року, яким першочергово є відмова у прийнятті такої заяви або прийняття заяви до розгляду. Відповідач, повертаючи заяву-анкету та додані до неї документи не вирішив питання щодо прийняття такої заяви, ані про прийняття ані відмови у прийнятті заяви.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1064,96 грн., що документально підтверджується квитанцією № 2254-8151-2252-0866 від 05.03.2026 року.
Враховуючи вимоги статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 532,48 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.В`ячеслава Липинського, 7, код ЄДРПОУ 37806243) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо прийняття до розгляду заяви від 05.09.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Головне управління ДМС України у Дніпропетровській області прийняти до розгляду та розглянути заяву від 05.09.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 532,48 грн. (п`ятсот тридцять дві гривні сорок вісім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено 15.07.2026 року.

Суддя М.В. Дєєв