ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3688/25 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо проведення нарахування та виплати нарахованої пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2025 з обмеженням її максимального розміру із застосуванням понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» зі зменшенням відсоткового розміру його пенсії з 90 % грошового забезпечення до 70 % грошового забезпечення, не нарахування та не виплати індексацій пенсії за 2022 та за 2023 роки та не нарахування та не виплати повної суми щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2 000,00 гривень згідно постанови КМУ від 14.07.2021 № 713;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.01.2025 перерахунок та виплату нарахованої пенсії ОСОБА_1 без обмежень її максимального розміру, - без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» у відсотковому її розмірі 90 % грошового забезпечення станом на 01.01.2023 згідно довідки від 20 вересня 2024 року № ФЧ 44890, - включно з повною сумою щомісячної доплати до пенсії 2000,00 гривень згідно постанови КМУ від 14.07.2021 № 713, та включно з повними сумами індексацій: за 2022 рік згідно постанови КМУ України від 16.02.2022 № 118, за 2023 рік згідно постанови КМУ від 24 лютого 2023 року № 168, за 2024 рік згідно постанови КМУ від 23 лютого 2024 № 185 та з 01.03.2025 року за 2025 рік згідно постанови КМУ від 25.02.2025 року № 209.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 з 01.01.2025 пенсії із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», виходячи з відсоткового розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в Чернігівській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.01.2025 пенсії без застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, передбачених статтею 46 Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», виходячи з відсоткового розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, з урахуванням фактично проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач перебуває на обліку в ГУПФ України в Чернігівській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі також Закону №2262-ХІІ).
Відповідно до перерахунку пенсії позивача з 01.01.2025 її розмір становить 32834,84 грн до виплати 30220,25 грн.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за їх захистом до суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, органи місцевого самоврявання, а також їх посадові та службові особи зобов`язані здійснювати свої повноваження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України і законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, яке охоплює забезпечення у випадках повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від особи причин, а також у разі настання старості чи інших випадків, встановлених законом.
Разом із тим, системний аналіз положень статей 17 та 65 Конституції України свідчить про те, що громадяни України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності держави, здійснюють виконання особливо важливих для держави функцій. У зв`язку з цим держава зобов`язана забезпечити їм, а також членам їхніх сімей, особливий правовий статус і додаткові соціальні гарантії. Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України такі гарантії мають надаватися як під час проходження військової служби, так і після її завершення. Крім того, встановлений зазначеною нормою Основного Закону особливий соціальний захист осіб, на яких покладено обов`язок щодо захисту України, її незалежності та територіальної цілісності, а також членів їхніх сімей, не обмежується умовами та обсягом гарантій, визначених статтею 46 Конституції України.
Конституційний Суд України неодноразово формулював правові позиції щодо особливостей соціального захисту військовослужбовців. Зокрема, Суд зазначав, що з огляду на визначене Конституцією України функціональне призначення Збройних Сил України та в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у нерозривному взаємозв`язку із вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців, передбаченими частиною п`ятою статті 17 Конституції України. Також Конституційний Суд України наголосив, що саме положення частини п`ятої статті 17 Конституції України покладають на державу безумовний конституційний обов`язок створити систему посиленої соціальної підтримки військовослужбовців та членів їхніх сімей. При цьому виконання державою такого обов`язку спрямоване не лише на забезпечення належного соціального захисту кожного військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста, а й на створення належних умов для виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності. Крім того, Конституційний Суд України вказав, що заходи у сфері оборони держави повинні бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки саме від ефективності їх запровадження залежить рівень обороноздатності України (абзаци четвертий - сьомий підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(ІІ)/2022).
Продовжуючи розвиток зазначених правових позицій, Конституційний Суд України у Рішенні від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 зазначив, що конституційний обов`язок держави, закріплений частиною п`ятою статті 17 Конституції України, щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які проходять службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, поширюється не лише на осіб, які безпосередньо перебувають на військовій службі, але й на тих громадян, які вже звільнені з такої служби.
Отже, Конституцією України на державу покладено обов`язок забезпечити підвищений рівень соціального захисту як громадян України, які проходять службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, так і осіб, які зі зброєю в руках захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України в умовах збройної агресії Російської Федерації, що триває з лютого 2014 року, а також громадян, які вже виконали свій конституційний обов`язок щодо захисту держави та звільнені з військової служби.
Ключовим питанням, що підлягає вирішенню у межах цього спору, є встановлення правомірності чи неправомірності застосування до пенсії позивача, призначеної відповідно до Закону України №2262-ХІІ, обмежувального коефіцієнта, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України №1.
Частина друга статті 64 Конституції України визначає, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина із зазначенням строку їх дії. Водночас цією ж нормою Основного Закону визначено перелік прав і свобод, які не можуть бути обмежені навіть за умов воєнного чи надзвичайного стану, серед яких відсутнє право, гарантоване статтею 46 Конституції України.
Відповідно до статті 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку із запровадженням воєнного стану допускається тимчасове обмеження лише окремих конституційних прав і свобод, передбачених статтями 30- 34, 38, 39, 41- 44 та 53 Конституції України, а також запровадження тимчасових обмежень прав і законних інтересів юридичних осіб у межах, необхідних для забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, визначених частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Таким чином, аналіз наведених положень Конституції України, Закону України №2102-ІХ та Указу Президента України №64/2022 дає підстави для висновку, що в умовах дії воєнного стану конституційне право громадян на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, не було обмежене.
У Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України виокремлює окремі категорії громадян, які потребують додаткового соціального захисту з боку держави. До таких осіб, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України проходять службу у Збройних Силах України, інших військових формуваннях, а також органах, що забезпечують суверенітет, територіальну цілісність, економічну та інформаційну безпеку держави, про що Конституційний Суд України вже зазначав у своїх рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 та від 17 березня 2004 року №7-рп/2004.
Конституційний Суд України наголосив, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту зазначених категорій громадян, пов`язані не з обставинами втрати працездатності, безробіття чи відсутності достатніх засобів для існування, передбаченими статтею 46 Конституції України, а з особливим характером виконуваних ними функцій щодо забезпечення однієї з основоположних функцій держави - захисту її суверенітету та територіальної цілісності, визначеної частиною першою статті 17 Конституції України. Необхідність надання цій категорії осіб додаткових соціальних гарантій як під час проходження служби, так і після її завершення, обумовлена, серед іншого, тим, що проходження служби у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах пов`язане з підвищеним ризиком для життя і здоров`я, високими вимогами до дисципліни, професійної придатності, фізичних, моральних, вольових та інших особистих якостей. З огляду на це Конституційний Суд України дійшов висновку, що заходи соціального захисту зазначених осіб не можуть бути скасовані чи звужені, зокрема, з мотивів економічної доцільності або складної соціально-економічної ситуації.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а також інших осіб, визначених законом, врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ.
Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ цей Закон визначає умови, порядок та правові засади пенсійного забезпечення громадян України, які проходили військову службу, службу в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, Державній кримінально-виконавчій службі України, а також інших осіб, які відповідно до цього Закону набули право на пенсійне забезпечення.
Метою зазначеного Закону є забезпечення реалізації конституційного права таких осіб на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, а також встановлення єдиних умов і норм пенсійного забезпечення для відповідної категорії громадян.
При цьому держава гарантує особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ, належний рівень пенсійного забезпечення шляхом призначення пенсії не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, проведення перерахунку раніше призначених пенсій у разі підвищення рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством соціальних гарантій, а також здійснення інших заходів державної підтримки, спрямованих на забезпечення їх соціального захисту.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство, що регулює пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсію згідно із цим Законом, ґрунтується на Конституції України та складається із Закону №2262-ХІІ, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також інших нормативно-правових актів, прийнятих на виконання зазначених законів.
При цьому законодавець прямо визначив, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, допускається виключно шляхом внесення відповідних змін до Закону №2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином, правове регулювання умов та порядку пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, здійснюється насамперед Законом №2262-ХІІ та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до зазначених законів.
Питання, пов`язані з обчисленням пенсій особам, які користуються правом на пенсійне забезпечення за Законом №2262-ХІІ, урегульовані положеннями розділу V цього Закону (статті 43- 47), тоді як порядок виплати пенсій визначено розділом VII (статті 52- 62), а порядок їх перерахунку - розділом VIII (статті 63- 66) зазначеного Закону.
Разом із тим статтею 46 Закону України №4059-IX передбачено, що протягом 2025 року, на період дії правового режиму воєнного стану, пенсії, призначені або перераховані, зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, з урахуванням усіх установлених законодавством надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат, у випадках, коли їх розмір перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми такого перевищення відповідних коефіцієнтів у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених приписів статті 46 Закону №4059-IX Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 03 січня 2025 року №1, яка набрала чинності з 01 січня 2025 року.
Пунктом 1 цієї постанови визначено, що у період дії воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені або перераховані, зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, з урахуванням усіх передбачених законодавством надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат, якщо їх розмір перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення відповідних коефіцієнтів.
Зокрема, постановою встановлено застосування таких коефіцієнтів:
до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує десять, але не перевищує одинадцять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,5; 
до частини пенсії, яка перевищує одинадцять, але не перевищує тринадцять прожиткових мінімумів, застосовується коефіцієнт 0,4; 
до частини пенсії, що перевищує тринадцять, але не перевищує сімнадцять прожиткових мінімумів, застосовується коефіцієнт 0,3; 
до частини пенсії, яка перевищує сімнадцять, але не перевищує двадцять один прожитковий мінімум, застосовується коефіцієнт 0,2; 
до частини пенсії, що перевищує двадцять один прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, застосовується коефіцієнт 0,1. 
Крім того, зазначеною постановою встановлено, що стосовно осіб, яким пенсія призначена або перерахована відповідно до законодавчих актів, перелічених в абзаці першому пункту 1 постанови, та які одночасно мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо розмір пенсії, визначений відповідно до частини першої статті 27, абзацу другого частини першої статті 28 та статті 29 Закону №1058-IV, перевищує десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, відповідні коефіцієнти застосовуються лише до тієї частини пенсії, яка перевищує суму пенсії, обчисленої відповідно до зазначених норм Закону №1058-IV.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №1 визначено, що протягом періоду дії воєнного стану у 2025 році встановлені пунктом 1 цієї постанови коефіцієнти не застосовуються до пенсій (пенсійних виплат) осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення такої операції, осіб, які брали участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах проведення відповідних заходів, осіб, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у районах здійснення таких заходів, а також до пенсій у разі втрати годувальника, призначених членам сімей загиблих, померлих або зниклих безвісти зазначених осіб.
Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що на період дії воєнного стану у 2025 році законодавцем передбачено застосування спеціального механізму виплати пенсій (пенсійних виплат), призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ. Так, у випадку, коли розмір такої пенсії, з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших установлених законодавством доплат, перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплата здійснюється із застосуванням визначених законом коефіцієнтів до відповідної суми перевищення.
Разом із тим законодавством одночасно визначено коло осіб, щодо яких зазначені коефіцієнти не застосовуються. До них належать особи, які безпосередньо брали участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо у районах проведення антитерористичної операції, особи, які брали участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи у районах проведення таких заходів, особи, які безпосередньо брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо у районах проведення відповідних заходів, а також члени сімей загиблих (померлих або зниклих безвісти) таких осіб, яким призначено пенсію у зв`язку із втратою годувальника.
Отже, положеннями статті 46 Закону №4059-IX та постанови Кабінету Міністрів України №1 фактично запроваджено на 2025 рік особливий порядок виплати пенсій окремій категорії осіб, звільнених з військової служби, який полягає у застосуванні коефіцієнтів до суми перевищення пенсійної виплати понад визначений законодавством розмір. Таким чином, зазначеними нормативними положеннями встановлено додаткове правове регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення, яке відрізняється від механізму, передбаченого спеціальним Законом №2262-ХІІ, що не узгоджується з вимогами статті 1-1 цього Закону, відповідно до якої зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, може здійснюватися виключно шляхом внесення змін саме до Закону №2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Колегія суддів також враховує, що застосування передбачених статтею 46 Закону №4059-IX та пунктом 1 постанови №1 коефіцієнтів до пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ, фактично призводить до зменшення розміру пенсійних виплат особам, для яких Конституцією України передбачено посилений рівень соціального захисту. Таке регулювання звужує зміст гарантій соціального забезпечення, визначених спеціальним законом, та не узгоджується із приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України, якою встановлено безумовний обов`язок держави забезпечити належний соціальний захист військовослужбовців та осіб, прирівняних до них.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 звернув увагу, що предмет регулювання закону про Державний бюджет України визначений Конституцією України, а тому такий закон не може змінювати чи скасовувати права, гарантії, компенсації та пільги, встановлені іншими законами України. При цьому Суд послався на власну правову позицію, викладену у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, відповідно до якої законом про Державний бюджет України не допускається зміна обсягу прав і гарантій, установлених спеціальними законами.
Аналогічний підхід Конституційний Суд України висловив і в рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, зазначивши, що Бюджетний кодекс України, як і закон про Державний бюджет України, не може змінювати інші закони, зупиняти їх дію або встановлювати інше правове регулювання суспільних відносин, які вже врегульовані спеціальними законами. Конституційний Суд України наголосив, що подібне законодавче регулювання суперечить статтям 6, 19 та 130 Конституції України.
З огляду на наведене колегія суддів доходить висновку, що зміна порядку пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, можлива лише шляхом внесення відповідних змін до Закону №2262-ХІІ. Інші нормативно-правові акти можуть застосовуватися лише остільки, оскільки вони прийняті на виконання цього Закону та не суперечать його положенням.
Беручи до уваги неодноразово висловлену Конституційним Судом України правову позицію про недопустимість внесення законом про Державний бюджет України змін до спеціальних законів або встановлення іншого правового регулювання, що призводить до обмеження гарантованих законом прав, колегія суддів зазначає, що Закон №4059-IX не може містити положення, які змінюють або доповнюють правове регулювання, встановлене спеціальним Законом №2262-ХІІ. Конституція України не наділяє закон про Державний бюджет України вищою юридичною силою порівняно з іншими законами.
Таким чином, у спірних правовідносинах має місце колізія між двома законами, що регулюють одні й ті самі правовідносини. Усунення такої колізії здійснюється шляхом застосування загальновизнаного принципу права lex specialis derogat legi generali, відповідно до якого спеціальний закон має перевагу перед законом загального характеру.
Отже, у даному випадку підлягають застосуванню саме положення Закону №2262-ХІІ як спеціального нормативного акта, тоді як положення статті 46 Закону №4059-IX мають загальний характер і не можуть змінювати спеціальне правове регулювання пенсійного забезпечення військовослужбовців.
Колегія суддів також враховує приписи частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України чи іншому акту вищої юридичної сили суд застосовує нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Такі повноваження суду безпосередньо пов`язані із реалізацією принципу верховенства права, оскільки забезпечення цього принципу можливе лише за умови застосування нормативного регулювання, яке відповідає Конституції України та законам України.
Верховний Суд у постановах від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18 та від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19 неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати нормативно-правові акти, які суперечать Конституції України чи законам України, незалежно від того, чи були вони предметом окремого судового оскарження та чи залишаються формально чинними.
Крім того, у разі суперечності положень підзаконного нормативно-правового акта положенням закону застосуванню підлягають саме норми закону як акта вищої юридичної сили.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що застосування під час обчислення та виплати пенсії особам, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ, положень статті 46 Закону №4059-IX та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №1 щодо застосування коефіцієнтів до суми перевищення пенсійної виплати фактично призводить до обмеження гарантованого спеціальним законом розміру пенсії, а тому є таким, що не відповідає вимогам Конституції України та Закону №2262-ХІІ.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо виплати позивачу з 01 січня 2025 року пенсії із застосуванням коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону №4059-IX та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1, не відповідають вимогам статті 19 Конституції України та критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим є протиправними.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, відмовляючи у відкритті провадження у зразкових справах №200/116/25 та №440/534/25, Верховний Суд в ухвалах від 25 лютого 2025 року та від 26 лютого 2025 року зазначив, що правова позиція щодо неприпустимості обмеження максимального розміру пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ, вже є сталою та неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 20.07.2022 у справі №340/2476/21, від 25.07.2022 у справі №580/3451/21, від 30.08.2022 у справі №440/994/20 та від 17.03.2023 у справі №340/3144/21. У зазначених рішеннях Верховний Суд послідовно виходив із того, що у спорах щодо призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону №2262-ХІІ застосуванню підлягають норми цього Закону з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, а тому будь-яке обмеження розміру таких пенсій є протиправним.
З огляду на встановлені у справі обставини, правове регулювання спірних правовідносин, а також правові позиції Конституційного Суду України, оцінивши належність, допустимість, достовірність і достатність доказів у їх сукупності відповідно до внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб, який забезпечує ефективне поновлення порушених прав позивача.
Таким способом захисту є визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу пенсії з 01 січня 2025 року із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсійної виплати, передбачених статтею 46 Закону №4059-IX та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1, а також покладення на Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області обов`язку здійснити виплату позивачу пенсії з 01 січня 2025 року без застосування зазначених коефіцієнтів, з урахуванням сум, фактично виплачених за відповідний період.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії виходячи з 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року у справі №2540/2884/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугу років виходячи з 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з 01 січня 2018 року.
Водночас із 01 жовтня 2011 року положення частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ щодо визначення максимального розміру пенсії за вислугу років у розмірі 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення втратили чинність у зв`язку із внесенням змін Законом України №3668-VI.
Надалі Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» до частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ внесено зміни, відповідно до яких цифри « 80» замінено цифрами « 70».
Отже, законодавче зменшення максимального відсоткового розміру пенсії відбулося вже після призначення позивачу пенсії. Незважаючи на це, під час наступного перерахунку пенсії відповідач застосував редакцію статті 13 Закону №2262-ХІІ, чинну на момент такого перерахунку, хоча до його проведення пенсія позивача обчислювалася виходячи з 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.
Частиною першою статті 58 Конституції України закріплено загальний принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, за винятком випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Зміни, внесені Законом України №1166-VII до частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ, якими максимальний розмір пенсії за вислугу років установлено на рівні 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, не поширюються на правовідносини, пов`язані з перерахунком уже призначеної пенсії. Такі положення підлягають застосуванню під час призначення пенсій після набрання ними чинності.
Отже, під час проведення перерахунку пенсії відсоткове значення відповідних сум грошового забезпечення має визначатися з урахуванням вислуги років особи та на підставі тієї редакції закону, яка була чинною на момент первинного призначення пенсії.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час перерахунку пенсії відповідним категоріям військовослужбовців застосуванню підлягає відсоткове значення грошового забезпечення, яке було визначене при призначенні пенсії та на яке особа набула право на момент виходу на пенсію.
Внесені Законом України №1166-VII зміни до частини другої статті 13 Закону №2262-ХІІ щодо встановлення граничного розміру пенсії у розмірі 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення не можуть застосовуватися при перерахунку пенсії, призначеної раніше, оскільки процедури призначення та перерахунку пенсії мають різну правову природу, різні підстави та механізм реалізації.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював послідовну правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює окремі категорії громадян, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.
До таких осіб належать, зокрема, громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України проходять службу у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, у тому числі у Збройних Силах України, Службі безпеки України, органах внутрішніх справ, прокуратури, охорони державного кордону, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, органах виконання покарань та інших правоохоронних органах. Такий підхід викладений, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002.
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України наголосив, що необхідність надання додаткових гарантій соціального захисту таким категоріям громадян як під час проходження служби, так і після її завершення обумовлена особливим характером служби, пов`язаної з ризиком для життя та здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших особистих якостей.
Саме тому особливий характер проходження служби має компенсуватися підвищеним рівнем соціальної захищеності, тобто системою організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення належного добробуту відповідної категорії осіб як під час проходження служби, так і після її завершення.
З урахуванням наведених правових позицій Конституційного Суду України зміст та обсяг уже набутих соціальних гарантій працівників правоохоронних органів не можуть бути звужені шляхом подальшого внесення змін до законодавства. При цьому правовідносини у сфері пенсійного забезпечення виникають у момент звернення особи за призначенням пенсії, у зв`язку із чим саме на цей момент визначається обсяг набутого права.
У постанові від 03 квітня 2018 року у справі №175/1665/17 Верховний Суд зазначив, що під час визначення розміру підвищення пенсії її максимальний розмір має обчислюватися із грошового забезпечення, зазначеного у відповідній довідці, однак із застосуванням того відсоткового розміру пенсії, право на який особа набула на момент виходу на пенсію. Такий відсотковий розмір не може бути зменшений унаслідок подальших змін законодавства.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у рішенні від 04 лютого 2019 року у зразковій справі №240/5401/18.
Отже, під час проведення перерахунку пенсії змінною величиною є саме розмір грошового забезпечення, тоді як відсоткове значення основного розміру пенсії, визначене при її первинному призначенні залежно від вислуги років, залишається незмінним.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно здійснено перерахунок пенсії позивача виходячи із 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, унаслідок чого було звужено обсяг раніше набутого позивачем права на отримання пенсії у розмірі 90 відсотків грошового забезпечення.
Такі дії відповідача не узгоджуються з принципом незворотності дії нормативно-правових актів у часі, суперечать правовим позиціям Конституційного Суду України та Верховного Суду, а також призводять до втручання у майнові права позивача, які охоплюються гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для зменшення під час перерахунку пенсії відсоткового значення її основного розміру з 90 до 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.
З огляду на те, що відповідно до наданих розрахунків зменшення відсоткового розміру пенсії до 70 відсотків було застосовано з 01 січня 2025 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 січня 2025 року виходячи з 90 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання останнього здійснити виплату і перерахунок пенсії позивача відповідно до вимог Закону №2262-ХІІ без застосування обмежень, передбачених статтею 46 Закону №4059-IX та постановою Кабінету Міністрів України №1. Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк