| | Справа №760/8653/24 2/760/8929/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Усатової І.А.,
при секретарі Омельяненко С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання договору та стягнення грошових коштів та штрафу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором побутового підряду,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача про розірвання договору, стягнення грошових коштів та штрафу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Підрядник) укладено договір побутового підряду на виконання робіт з ремонту нежитлового приміщення НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір).
Відповідно до пункту 1.1 Договору Підрядник зобов`язався власними силами, за завданням Замовника та в установлений строк виконати комплекс робіт з ремонту приміщення магазину за вказаною адресою згідно з «Бюджетом ремонту приміщення магазина», який є додатком № 1 до Договору, а Замовник - прийняти виконані роботи та сплатити узгоджену ціну.
Пунктами 4.1, 4.2 Договору передбачено, що Підрядник розпочинає виконання робіт протягом двох днів з моменту підписання Договору та повинен виконати їх протягом 30 робочих днів з дня початку виконання робіт. Позивач вважав, що роботи мали бути завершені до 13 січня 2024 року.
Відповідно до пунктів 3.1-3.3 Договору вартість робіт становить 173 000,00 грн, вартість матеріалів та інших витрат - 96 000,00 грн, а загальна сума Договору - 269 000,00 грн.
Згідно з пунктами 5.1-5.3 Договору в день його підписання Замовник сплачує Підряднику аванс у розмірі 113 000,00 грн на закупівлю матеріалів та початок виконання робіт. Після виконання 50 % робіт згідно з переліком, наведеним у додатку № 1 до Договору, Замовник протягом одного робочого дня здійснює оплату в розмірі 78 000,00 грн, а решту суми сплачує протягом двох робочих днів з моменту завершення робіт.
На виконання пункту 5.1 Договору позивач передав відповідачу 113 000,00 грн, що підтверджується розпискою від 13 грудня 2023 року. Крім того, 14 січня 2024 року позивач передав відповідачу 50 000,00 грн за виконання робіт з укладання гіпсокартону та плитки.
Позивач зазначив, що під час перевірки ходу та якості виконання робіт ним було встановлено невідповідність їх якості та темпів умовам Договору, зокрема, на його думку, роботи з укладання плитки були виконані неналежної якості, а до виконання малярних робіт відповідач взагалі не приступив.
Посилаючись на порушення відповідачем умов Договору щодо якості та строків виконання робіт, позивач вважав наявними підстави для розірвання Договору та повернення частини переданих відповідачу коштів.
У зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем договірних зобов`язань 12 лютого 2024 року позивач уклав договір підряду з іншим підрядником для завершення ремонтних робіт у спірному приміщенні.
Обґрунтовуючи розмір коштів, які підлягають поверненню, позивач зазначив, що із переданих відповідачу 113 000,00 грн сума 96 000,00 грн була призначена для придбання матеріалів та покриття інших витрат, а 17 000,00 грн становили аванс за виконання робіт.
За твердженням позивача, частина матеріалів та витрат, передбачених додатком № 1 до Договору, відповідачем фактично не була використана, а саме: матеріали для малярних робіт вартістю 28 000,00 грн, матеріали для виконання робіт з підлогою у коридорі вартістю 21 000,00 грн та частина коштів, передбачених на вивезення сміття, у розмірі 6 000,00 грн. Загальну вартість невикористаних матеріалів та витрат позивач визначив у сумі 55 000,00 грн та вважав, що зазначені кошти підлягають поверненню.
Крім того, позивач зазначив, що за виконання робіт з укладання гіпсокартону, вартість яких відповідно до додатку № 1 становила 24 500,00 грн, та плитки вартістю 57 500,00 грн відповідач фактично отримав 67 000,00 грн. Оскільки, за твердженням позивача, роботи з укладання плитки були виконані неналежної якості та їх виконання було включено до договору з новим підрядником, позивач визначив суму коштів, що підлягає поверненню за ці роботи, у розмірі 42 500,00 грн (67 000,00 грн - 24 500,00 грн).
Таким чином, загальну суму коштів, яку позивач просив стягнути з відповідача у зв`язку з неналежним виконанням Договору, визначено у розмірі 97 500,00 грн, з яких 55 000,00 грн - вартість невикористаних матеріалів та витрат, а 42 500,00 грн - кошти, отримані відповідачем за роботи з укладання плитки.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача штраф за порушення строків виконання робіт.
Так, пунктом 7.1 Договору передбачено, що у разі невиконання Підрядником належним чином своїх зобов`язань у строки, передбачені Договором, Підрядник сплачує штраф у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення робіт, але не більше 100 % від вартості робіт за Договором.
Позивач зазначив, що вказаний пункт Договору не визначає окремо складових розрахунку штрафу, у зв`язку із чим здійснив його розрахунок виходячи з вартості робіт, які, на його думку, відповідачем не були належним чином виконані.
До таких робіт позивач відніс малярні роботи вартістю 87 000,00 грн та роботи з укладання плитки вартістю 57 500,00 грн, загальна вартість яких становить 144 500,00 грн.
Період прострочення позивач визначив з 13 січня 2024 року, яку він вважає датою закінчення передбаченого Договором строку виконання робіт, до 5 березня 2024 року - дати завершення відповідних робіт іншим підрядником.
Виходячи із зазначених показників, позивач здійснив розрахунок штрафу за ставкою 0,5 % за кожний день прострочення. Оскільки розрахована таким чином сума перевищує вартість робіт, щодо яких, за твердженням позивача, допущено порушення, позивач, посилаючись на встановлене пунктом 7.1 Договору обмеження розміру відповідальності, визначив належний до стягнення штраф у сумі 144 500,00 грн.
З урахуванням викладеного позивач просив суд: розірвати договір побутового підряду на виконання робіт з ремонту нежитлового приміщення НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 97 500,00 грн та штраф у розмірі 144 500,00 грн, а також понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3 631,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
12.04.2024 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями обрано суддю Усатову І.А.
02.05.2024 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.
10.08.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність з його боку винного порушення умов договору підряду.
Відповідач зазначив, що відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору він мав розпочати виконання робіт протягом двох днів з моменту підписання договору та виконати їх протягом 30 робочих днів з дня початку виконання робіт. Водночас фактично приступити до виконання робіт 15 грудня 2023 року він не мав можливості, оскільки у приміщенні проводилися роботи з монтажу вентиляції та позивачем не було забезпечено належного доступу до об`єкта. У зв`язку із цим роботи фактично були розпочаті 24 грудня 2023 року.
Також відповідач посилався на те, що 31 січня 2024 року сторонами було погоджено збільшення обсягу робіт, що, на його думку, мало наслідком відповідну зміну вартості та строків їх виконання.
Заперечуючи проти доводів позивача щодо прострочення виконання робіт, відповідач зазначив, що передбачений договором строк становив саме 30 робочих, а не календарних днів. Крім того, на строки виконання робіт, за його твердженням, впливали обставини, які від нього не залежали, зокрема ракетні обстріли та повітряні тривоги, а також те, що 15 січня 2024 року за вказівкою позивача він протягом двох днів виконував роботи на іншому об`єкті.
Відповідач також посилався на неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо оплати робіт, оскільки замість передбачених пунктом 5.2 договору 78 000,00 грн позивач 14 січня 2024 року сплатив лише 50 000,00 грн. Незважаючи на це, відповідач продовжив виконання робіт та стверджував, що станом на 14 лютого 2024 року виконав усі роботи, передбачені первісними умовами договору, а невиконаними залишилися лише додатково погоджені роботи.
За твердженням відповідача, 15 лютого 2024 року позивач припинив його доступ до приміщення та повідомив про залучення іншого підрядника у зв`язку з порушенням строків та неналежною якістю виконаних робіт. Відповідач із такими доводами не погодився та зазначив, що роботи були виконані ним належним чином і якісно.
На підтвердження своєї позиції відповідач посилався, зокрема, на те, що договір з іншим підрядником позивач уклав ще 12 лютого 2024 року, тобто до повідомлення відповідача про припинення виконання ним робіт. Крім того, на думку відповідача, зі змісту додатків до договору з новим підрядником убачається збільшення обсягу робіт та матеріалів порівняно з роботами, які були доручені відповідачу, що, за його твердженням, свідчить про зміну позивачем запланованого обсягу та дизайну ремонту.
Доводи позивача про те, що відповідач не приступав до виконання малярних робіт, останній заперечив, посилаючись на фотознімки приміщення. Також відповідач заперечив твердження позивача про неналежне укладення плитки, зазначивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності відповідних недоліків.
Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення штрафних санкцій відповідач зазначив, що позивач неправильно визначив строк виконання робіт, обрахувавши його виходячи з 30 календарних днів від дати укладення договору, тоді як договором передбачено початок робіт протягом двох днів після його укладення та строк виконання тривалістю 30 робочих днів. Крім того, відповідач вважав, що на строки виконання робіт вплинули дії самого позивача та інші обставини, які від відповідача не залежали, у зв`язку із чим відсутні підстави для покладення на нього відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Крім того, відповідач зазначив про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн та очікувані витрати на правничу допомогу у зв`язку з подальшим розглядом справи орієнтовно у розмірі 10 000,00 грн.
10.09.2024 від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором побутового підряду.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 13 грудня 2023 року між сторонами укладено договір побутового підряду на виконання робіт з ремонту нежитлового приміщення НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як підрядник, зобов`язався виконати комплекс ремонтних робіт, а ОСОБА_1 як замовник - прийняти та оплатити виконані роботи.
Відповідно до пунктів 3.1-3.3 Договору вартість робіт становить 173 000,00 грн, вартість матеріалів та інших витрат - 96 000,00 грн, а загальна сума Договору - 269 000,00 грн.
Згідно з пунктами 5.1-5.3 Договору в день його підписання замовник мав сплатити підряднику аванс у розмірі 113 000,00 грн на придбання матеріалів та початок виконання робіт; протягом одного робочого дня з моменту виконання 50 % робіт - 78 000,00 грн; протягом двох робочих днів з моменту завершення робіт - решту вартості робіт у розмірі 78 000,00 грн.
13 грудня 2023 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 113 000,00 грн, з яких 96 000,00 грн становила вартість матеріалів та інших витрат, а 17 000,00 грн - аванс за виконання робіт.
14 січня 2024 року ОСОБА_1 додатково сплатив ОСОБА_2 50 000,00 грн за виконані роботи. Таким чином, за твердженням позивача за зустрічним позовом, загальна сума отриманої ним оплати саме за виконання робіт становила 67 000,00 грн.
ОСОБА_2 зазначив, що станом на 14 лютого 2024 року ним були виконані всі передбачені Договором роботи з ремонту приміщення. Однак 15 лютого 2024 року ОСОБА_1 припинив його доступ до об`єкта та відмовився здійснити повну оплату виконаних робіт.
ОСОБА_2 вважав наведені ОСОБА_1 причини припинення виконання ним робіт необґрунтованими та наполягав на тому, що взяті на себе за Договором зобов`язання виконав належним чином.
Посилаючись на те, що загальна вартість робіт відповідно до Договору становила 173 000,00 грн, а ОСОБА_1 у рахунок їх оплати фактично було сплачено 67 000,00 грн, ОСОБА_2 визначив заборгованість за виконані роботи у розмірі 106 000,00 грн (173 000,00 грн - 67 000,00 грн).
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на положення статті 837 ЦК України, відповідно до яких за договором підряду підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
У зв`язку зі зверненням до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначив про понесення витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн, а також повідомив про очікувані витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з подальшим розглядом справи орієнтовно у розмірі 5 000,00 грн.
З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором побутового підряду у розмірі 106 000,00 грн, а також понесені судові витрати.
30.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача заперечила проти доводів відповідача та наполягала на задоволенні первісного позову в повному обсязі.
Позивач зазначив, що у відзиві відповідач фактично визнав низку обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема факт укладення між сторонами договору підряду від 13 грудня 2023 року, погодження строку виконання робіт, отримання від позивача 50 000,00 грн 14 січня 2024 року, а також факт невиконання всього обсягу робіт у визначений, на думку позивача, Договором строк.
Зокрема, позивач звернув увагу на те, що у відзиві відповідач зазначив про виконання взятих на себе зобов`язань станом на 14 лютого 2024 року, тоді як, за твердженням позивача, останнім днем установленого Договором строку виконання робіт було 13 січня 2024 року. З огляду на це позивач вважав, що сам зміст відзиву підтверджує факт порушення відповідачем строку виконання договірних зобов`язань.
Щодо порядку обчислення строку виконання робіт позивач посилався на пункти 4.1, 4.2 Договору, відповідно до яких Підрядник мав розпочати виконання робіт протягом двох днів з моменту підписання Договору та завершити їх протягом 30 робочих днів з дня початку виконання робіт. Позивач вважав, що строк виконання робіт сплив 13 січня 2024 року, та заперечував проти визначеної відповідачем дати закінчення такого строку - 7 лютого 2024 року.
Позивач також заперечив проти доводів відповідача про наявність обставин, які перешкоджали своєчасному виконанню робіт.
Так, твердження відповідача про неможливість розпочати роботи 15 грудня 2023 року через проведення у приміщенні з 14 до 24 грудня 2023 року робіт із монтажу вентиляції позивач вважав таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджене належними доказами.
Щодо посилань відповідача на ракетний обстріл 2 січня 2024 року та повітряні тривоги у місті Києві позивач зазначив, що такі обставини самі по собі не звільняли відповідача від виконання договірних зобов`язань. Крім того, на думку позивача, відповідачем не надано передбачених пунктом 8.1 Договору доказів на підтвердження настання обставин, які унеможливлювали виконання ним робіт.
Позивач також заперечив твердження відповідача про те, що 15 січня 2024 року він був тимчасово залучений позивачем до виконання робіт на іншому об`єкті. При цьому сторона позивача зазначила, що вказані обставини у будь-якому разі стосуються періоду після 13 січня 2024 року, який позивач вважає кінцевим строком виконання робіт за Договором.
Не погодився позивач і з доводами відповідача про погодження сторонами 31 січня 2024 року додаткового обсягу робіт, який нібито вплинув на строк виконання Договору.
Посилаючись на положення статті 654 ЦК України, позивач зазначив, що зміна договору має вчинятися у такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. На думку позивача, відповідачем не надано належних та допустимих доказів внесення сторонами відповідних змін до Договору у встановленій формі. Крім того, позивач зазначив, що погодження додаткових робіт 31 січня 2024 року не спростовує факту порушення строку виконання первісно погодженого обсягу робіт.
Щодо якості виконаних відповідачем робіт позивач наполягав на тому, що роботи з укладання плитки були виконані неналежним чином. На підтвердження цього посилався на пункти 20, 21, 23, 24, 26, 49, 50 додатку № 1 до договору підряду від 12 лютого 2024 року, укладеного з іншим підрядником, відповідно до яких останнім виконувалися, зокрема, роботи з демонтажу раніше укладеної плитки та подальші роботи з її укладання.
20.06.2025 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів до спільного розгляду з первісним позовом про розірвання договору та стягнення коштів та штрафу.
07.10.2025 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання учасники не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, про причини неявки не повідомив. 
Представник відповідача за первісним позовом та відповідач та зустрічним позовом не з`явився, надав суду заяву про розгляд за його відсутності. 
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того, чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою виготовлення ухвали дату складання повного його тексту, незважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Дослідивши матеріали первісного позову та додатки, додані до нього, зустрічного позову та матеріали додані до нього, суд дійшов таких висновків.
13.12.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір побутового підряду, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався виконати ремонтні роботи у нежитловому приміщенні (магазині), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Вартість робіт за Договором визначена у розмірі 173 000,00 грн, вартість матеріалів та інших витрат - 96 000,00 грн, а загальна вартість робіт та матеріалів - 269 000,00 грн.
Згідно з умовами Договору початок виконання робіт визначено протягом двох днів після його підписання, а строк виконання - 30 робочих днів з моменту початку робіт. Порядок оплати передбачав внесення 113 000,00 грн авансу при підписанні Договору, 78 000,00 грн після виконання 50 % робіт та решти 78 000,00 грн протягом двох робочих днів після завершення робіт.
13 грудня 2023 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 113 000,00 грн. 14 січня 2024 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 ще 50 000,00 грн на виконання робіт з гіпсокартону та укладання плитки.
Факт укладення Договору, передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначених коштів та виконання ОСОБА_2 певного обсягу ремонтних робіт сторонами не заперечується.
Разом з тим між сторонами виник спір щодо обсягу та якості виконаних робіт, використання переданих для виконання робіт матеріалів, дотримання строків виконання робіт та, відповідно, розміру грошових зобов`язань за Договором.
ОСОБА_1 стверджує про порушення строків виконання робіт, неналежну якість частини робіт та невикористання частини матеріалів, у зв`язку із чим вимагає повернення 97 500,00 грн та сплати штрафу в розмірі 144 500,00 грн.
ОСОБА_2 , навпаки, стверджує про належне виконання передбаченого Договором обсягу робіт та вимагає стягнення несплаченої, на його думку, частини їх вартості у розмірі 106 000,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 , як замовником, та ОСОБА_2 , як підрядником, укладено договір побутового підряду на виконання робіт з ремонту нежитлового приміщення НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1.1 Договору Підрядник зобов`язався власними силами за завданням Замовника в установлений строк виконати комплекс робіт з ремонту приміщення магазину згідно з «Бюджетом ремонту приміщення магазина», який є додатком № 1 до Договору, а Замовник зобов`язався прийняти виконані роботи та сплатити погоджену сторонами ціну.
Згідно з пунктами 3.1-3.3 Договору вартість робіт становить 173 000,00 грн, вартість матеріалів та інших витрат - 96 000,00 грн, загальна сума Договору - 269 000,00 грн.
Пунктами 4.1, 4.2 Договору передбачено, що Підрядник розпочинає виконання робіт протягом двох днів з моменту підписання Договору та повинен виконати їх протягом 30 робочих днів з дня початку виконання робіт.
Відповідно до пунктів 5.1-5.3 Договору Замовник у день підписання Договору сплачує аванс у розмірі 113 000,00 грн на закупівлю матеріалів та початок виконання робіт; після виконання 50 % робіт згідно з переліком робіт Замовник протягом одного робочого дня здійснює оплату у розмірі 78 000,00 грн; решта вартості робіт сплачується протягом двох робочих днів з моменту завершення робіт.
На виконання умов Договору 13 грудня 2023 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 113 000,00 грн, з яких 96 000,00 грн - на придбання матеріалів та інші витрати, а 17 000,00 грн - як аванс за виконання робіт.
14 січня 2024 року ОСОБА_1 додатково передав ОСОБА_2 50 000,00 грн за виконані роботи.
Згідно опису бюджету ремонту приміщення, вартість гіпсокартонних робіт оцінювалась - 24500грн, малярні роботи - 87000грн, укладка плитки - 57500грн, прибирання - 4000 грн, що у сумі складає 173000 грн. 
Факт укладення Договору, передачі ОСОБА_2 зазначених коштів та фактичного виконання ним певного обсягу ремонтних робіт сторонами не заперечується.
Водночас між сторонами існує спір щодо строків виконання робіт, фактичного обсягу виконаних та невиконаних робіт, їх якості та вартості, обсягу використаних матеріалів, а також остаточного розміру взаємних грошових зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
За змістом статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.
Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.
Щодо вимоги про розірвання Договору.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 зазначено, що розірвання договору є одним із способів припинення договірних зобов`язань, а тому вимога про розірвання договору може бути заявлена лише щодо чинного договору.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18, відповідно до якого розірвання договору після припинення строку його дії є неможливим, оскільки внаслідок розірвання припиняються зобов`язання сторін на майбутнє, тоді як після припинення договору такі правові наслідки настати не можуть.
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20 також зазначено, що право замовника на відмову від договору, передбачене статтею 849 ЦК України, може бути реалізоване щодо договору, який на момент такої відмови є чинним.
Таким чином, розірвання у судовому порядку договору після закінчення строку його дії є неможливим, оскільки внаслідок розірвання припиняються зобов`язання сторін на майбутнє, тоді як після припинення договору такі правові наслідки настати не можуть.
Установлено, що на час вирішення спору строк дії спірного Договору закінчився.
Крім того, фактичне виконання Договору ОСОБА_2 було припинено ще у лютому 2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 уклав договір підряду з іншим підрядником для подальшого виконання ремонтних робіт у тому самому приміщенні, а з 15 лютого 2024 року ОСОБА_2 фактично припинив виконання робіт на об`єкті.
Таким чином, незалежно від причин припинення виконання робіт та взаємних претензій сторін щодо належності виконання Договору, станом на час вирішення спору зобов`язання щодо подальшого виконання ОСОБА_2 ремонтних робіт за спірним Договором не існує, а строк дії самого Договору закінчився.
За таких обставин відсутні правові підстави для розірвання у судовому порядку договору, який на момент ухвалення судового рішення вже не є чинним, у зв`язку з чим позовна вимога ОСОБА_1 про розірвання Договору задоволенню не підлягає.
Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення 97 500,00 грн
Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 97 500,00 грн, з яких 55 000,00 грн визначає як вартість невикористаних матеріалів та витрат, а 42 500,00 грн - як кошти, отримані відповідачем за неналежно виконані роботи з укладання плитки.
За твердженням позивача, частина матеріалів та витрат, передбачених додатком № 1 до Договору, відповідачем фактично не була використана, а саме: матеріали для малярних робіт вартістю 28 000,00 грн, матеріали для виконання робіт з підлогою у коридорі вартістю 21 000,00 грн та частина коштів, передбачених на вивезення сміття, у розмірі 6 000,00 грн. Загальну вартість невикористаних матеріалів та витрат позивач визначив у сумі 55 000,00 грн та вважав, що зазначені кошти підлягають поверненню.
Разом із тим належних та достатніх доказів, які б підтверджували кількість фактично придбаних та використаних матеріалів, їх вартість, залишок невикористаних матеріалів та наявність у ОСОБА_2 коштів, які підлягають поверненню саме у розмірі 55 000,00 грн, матеріали справи не містять.
Відтак визначена ОСОБА_1 сума невикористаних матеріалів ґрунтується на припущенні про те, що невиконання певного виду робіт автоматично означає невикористання всієї передбаченої Договором вартості матеріалів для такого виду робіт, що належними доказами не підтверджено.
Крім того, позивач зазначив, що за виконання робіт з укладання гіпсокартону, вартість яких відповідно до додатку № 1 становила 24 500,00 грн, та плитки вартістю 57 500,00 грн відповідач фактично отримав 67 000,00 грн. Оскільки, за твердженням позивача, роботи з укладання плитки були виконані неналежної якості та їх виконання було включено до договору з новим підрядником, позивач визначив суму коштів, що підлягає поверненню за ці роботи, у розмірі 42 500,00 грн (67 000,00 грн - 24 500,00 грн).
Щодо якості виконаних робіт з укладання плитки ОСОБА_1 посилається, зокрема, на договір підряду, укладений 12 лютого 2024 року з іншим підрядником, яким передбачено виконання робіт з демонтажу та подальшого укладання плитки.
Однак сам по собі факт укладення Замовником договору з іншим підрядником та включення до переліку замовлених йому робіт демонтажу плитки не встановлює причин необхідності її демонтажу та не підтверджує, що така необхідність була зумовлена саме неналежною якістю робіт, виконаних ОСОБА_2 .
Отже, для застосування передбачених законом правових наслідків необхідно встановити факт наявності недоліків, їх характер, причини виникнення та зв`язок таких недоліків із виконанням роботи Підрядником.
Разом із тим акт огляду виконаних робіт із фіксацією конкретних недоліків, дефектний акт, висновок спеціаліста, висновок експерта або інші належні докази, які б об`єктивно підтверджували наявність недоліків виконаних ОСОБА_2 робіт з укладання плитки, їх характер та причини виникнення, матеріали справи не містять.
Надані сторонами фотознімки приміщення самі по собі не дають можливості встановити дотримання чи недотримання технології виконання відповідних робіт, характер можливих дефектів та причини їх виникнення.
Встановлення таких обставин потребує спеціальних знань у сфері будівництва та технології виконання ремонтно-будівельних робіт, якими суд не володіє. Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за наявності умов, визначених цією нормою, зокрема коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, та сторонами не надані відповідні висновки експертів.
Разом із тим відповідного висновку експерта матеріали справи не містять. Відтак суд не має можливості на підставі наявних у справі доказів встановити факт неналежної якості виконаних ОСОБА_2 робіт з укладання плитки та причинний зв`язок між можливими недоліками таких робіт і необхідністю їх демонтажу.
За таких обставин вимога ОСОБА_1 про стягнення 42 500,00 грн, які він пов`язує з неналежним виконанням робіт з укладання плитки, задоволенню не підлягає.
За таких обставин вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 97500,00 грн задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення штрафу у розмірі 144 500,00 грн
Пунктом 7.1 Договору передбачено, що у випадку невиконання Підрядником належним чином своїх зобов`язань у строки, передбачені Договором, Підрядник сплачує штраф у розмірі 0,5 % за кожний день прострочення робіт, але не більше 100 % від вартості робіт за Договором.
ОСОБА_1 визначає початок прострочення з 13 січня 2024 року та здійснює розрахунок штрафу, виходячи з вартості малярних робіт у розмірі 87 000,00 грн та робіт з укладання плитки у розмірі 57 500,00 грн, загалом 144 500,00 грн.
Разом із тим суд не може погодитися із запропонованим позивачем порядком визначення строку виконання робіт.
Пунктом 4.1 Договору передбачено, що Підрядник розпочинає виконання робіт протягом двох днів з моменту підписання Договору, а пунктом 4.2 - що роботи повинні бути виконані протягом 30 робочих днів з дня початку їх виконання.
Таким чином, сторони прямо використали у Договорі поняття «робочі дні», а не «календарні дні».
Доводи ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з відсутністю у Договорі окремого визначення поняття «робочий день» усі календарні дні протягом відповідного періоду повинні вважатися робочими, фактично нівелюють погоджену сторонами умову про виконання робіт саме протягом 30 робочих днів.
Тому визначення 13 січня 2024 року як безумовної дати виникнення прострочення на підставі наданого позивачем розрахунку суд вважає недоведеним.
Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 у відзиві визнав факт прострочення, також не дає підстав вважати встановленим початок прострочення саме з 13 січня 2024 року.
ОСОБА_2 , визнаючи, що виконання робіт фактично тривало після вказаної дати, одночасно заперечував правильність визначення позивачем строку виконання робіт, визначав іншу дату його закінчення та посилався на обставини, які, на його думку, впливали на перебіг виконання Договору.
Таким чином, відповідач не визнавав тієї обставини, що прострочення виконання робіт розпочалося саме 14 січня 2024 року, а тому підстав для застосування до цієї обставини положень статті 82 ЦПК України немає.
Крім того, запропонований позивачем розрахунок штрафу ґрунтується на вартості робіт у сумі 144 500,00 грн, які він визначає як невиконані або виконані неналежним чином.
Однак, як встановлено судом вище, належними та достатніми доказами не підтверджено фактичний обсяг невиконаних або неналежно виконаних ОСОБА_2 робіт та їх вартість.
Період прострочення позивач визначив з 13 січня 2024 року до 5 березня 2024 року - дати завершення відповідних робіт іншим підрядником.
За відсутності належних доказів, які дозволяли б достовірно встановити момент виникнення прострочення, його тривалість та вартість робіт, щодо яких допущено відповідне порушення, суд позбавлений можливості перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку штрафу.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а суд не вправі самостійно визначати замість сторони вихідні дані та здійснювати новий розрахунок заявленої до стягнення санкції за відсутності доказів обставин, які становлять основу такого розрахунку.
Отже, ОСОБА_1 не доведено сукупності обставин, необхідних для застосування пункту 7.1 Договору та стягнення з ОСОБА_2 штрафу у заявленому розмірі 144 500,00 грн, у зв`язку з чим зазначена вимога задоволенню не підлягає.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 
ОСОБА_2 , обґрунтовуючи зустрічний позов, зазначає, що загальна вартість робіт за Договором становила 173 000,00 грн, тоді як ОСОБА_1 у рахунок оплати робіт було сплачено 67 000,00 грн, а тому різниця у розмірі 106 000,00 грн становить заборгованість Замовника за виконані роботи.
Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Саме по собі визначення у Договорі загальної вартості робіт у розмірі 173 000,00 грн не підтверджує виконання Підрядником усього передбаченого Договором обсягу робіт та не створює безумовного обов`язку Замовника сплатити повну договірну ціну.
ОСОБА_2 зазначив, що станом на 14 лютого 2024 року ним були виконані всі передбачені Договором роботи, однак 15 лютого 2024 року ОСОБА_1 припинив його доступ до об`єкта та відмовився здійснити повну оплату.
Разом із тим належних доказів виконання ОСОБА_2 усіх робіт на загальну суму 173 000,00 грн суду не надано. Матеріали справи не містять акта приймання виконаних робіт, детального переліку фактично виконаних робіт із зазначенням їх обсягу та вартості або інших доказів, які б дозволили встановити, які саме роботи були виконані ОСОБА_2 та їх фактичну вартість.
ОСОБА_1 заперечує як факт виконання всього погодженого обсягу робіт, так і належне виконання частини з них. При цьому належних доказів, які б дозволяли встановити фактичний обсяг виконаних ОСОБА_2 робіт до припинення його доступу до об`єкта та їх вартість, матеріали справи не містять.
Отже, розрахунок 173 000,00 грн - 67 000,00 грн = 106 000,00 грн є лише арифметичною різницею між загальною вартістю робіт за Договором та сумою здійснених платежів і не підтверджує наявності заборгованості за фактично виконані роботи саме у розмірі 106 000,00 грн.
За таких обставин ОСОБА_2 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у ОСОБА_1 заборгованості за фактично виконані роботи у розмірі 106 000,00 грн, у зв`язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд звертає увагу, що недоведеність вимог однієї сторони не є доказом обґрунтованості вимог іншої сторони.
Так, недоведеність ОСОБА_1 факту неналежного виконання робіт та невикористання матеріалів не означає автоматичної доведеності твердження ОСОБА_2 про виконання ним усього комплексу робіт на суму 173 000,00 грн.
Так само недоведеність ОСОБА_2 виконання робіт на неоплачену суму 106 000,00 грн не є доказом того, що ОСОБА_1 має право на повернення 97 500,00 грн та стягнення штрафу у розмірі 144 500,00 грн.
Кожна зі сторін несе самостійний процесуальний обов`язок довести ті обставини, які становлять фактичну підставу саме її вимог.
Задоволення вимог будь-якої зі сторін виключно з огляду на те, що протилежна сторона не довела власних тверджень, за відсутності належних доказів фактичних підстав відповідної позовної вимоги, суперечило б принципу змагальності цивільного судочинства та фактично означало б покладення в основу судового рішення припущень.
При цьому відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність є певним стандартом поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В основі принципу добросовісності перебуває, зокрема, доктрина venire contra factum proprium - заборона суперечливої поведінки. Поведінкою, яка суперечить добросовісності, може бути поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, якщо інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладалася на них.
Разом із тим принцип добросовісності не звільняє сторону від передбаченого процесуальним законом обов`язку доказування обставин, на яких ґрунтуються її вимоги.
У спірних правовідносинах обидві сторони після укладення Договору вчиняли дії, спрямовані на його виконання: ОСОБА_1 здійснював передбачені Договором платежі та приймав певний результат виконання робіт, а ОСОБА_2 приступив до виконання ремонтних робіт та фактично виконував їх протягом певного періоду.
Водночас після виникнення спору кожна зі сторін надає цим обставинам відмінну правову та фактичну оцінку: ОСОБА_1 вважає частину сплачених коштів такими, що підлягають поверненню у зв`язку з невиконанням та неналежним виконанням робіт, тоді як ОСОБА_2 вважає виконаним увесь оплачуваний за Договором обсяг робіт та заявляє про наявність заборгованості Замовника.
Принцип добросовісності не може використовуватися для усунення недоліків доказування та не може замінювати собою докази тих юридично значущих обставин, з якими сторона пов`язує виникнення права на стягнення відповідної грошової суми.
Відтак, оцінивши докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, врахувавши характер спірних правовідносин, зміст Договору, поведінку сторін під час його виконання та після виникнення спору, а також покладений на кожну зі сторін тягар доказування власних вимог, суд доходить висновку, що заявлені сторонами вимоги не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами у тому обсязі, який давав би можливість їх задовольнити без припущень.
Таким чином, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення грошових коштів та штрафу задоволенню не підлягає.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів також задоволенню не підлягає.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1 заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
ОСОБА_2 заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, понесені ним судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на нього та відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 не підлягають.
Водночас ОСОБА_2 у цій справі є не лише відповідачем за первісним позовом, а й позивачем за зустрічним позовом, у задоволенні якого суд також дійшов висновку про відмову в повному обсязі.
За таких обставин понесені ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з пред`явленням та розглядом зустрічного позову, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на нього та відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 не підлягають.
Судовий збір, сплачений сторонами за подання первісного та зустрічного позовів відповідно, у зв`язку з відмовою в задоволенні кожного з позовів покладається на осіб, які його сплатили.
Отже, підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, суд не вбачає.
Керуючись статтями 3, 13, 651, 653, 837, 846, 849, 853, 857, 858 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 103, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні первісного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання договору та стягнення грошових коштів та штрафу - відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором побутового підряду - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя        І.А. Усатова