П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/1775/26-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш Віталій Олександрович 
Суддя-доповідач - Граб Л.С. 
23 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Граб Л.С. 
суддів: Матохнюка Д.Б.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 385-67/25 від 05.12.2025 про відмову у затвердженні Акта про встановлення та погодження меж земельної ділянки;
-зобов`язати Топорівську сільську раду Чернівецького району Чернівецької області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки відповідно до фактичного довготривалого користування та передати земельну ділянку у приватну власність позивачу відповідно до статей 118, 121 Земельного кодексу України.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.06.2026 провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 її право на звернення за захистом порушених прав у спірних правовідносинах до Новоселицького районного суду Чернівецької області в порядку цивільного судочинства.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми процесуального права щодо юрисдикції спору та не надав належної оцінки суті порушених прав. Наголошено, що закриття провадження у справі фактично позбавляє позивача можливості отримати судовий захист щодо рішення органу місцевого самоврядування, яке безпосередньо впливає на мої права та законні інтереси. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ч.1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Однак, це не означає, що правопорядок в Україні допускає можливість звертатися з будь-якими позовами (позовними вимогами) до будь-якого суду, адже порядок здійснення судочинства в силу вимог ст. 92 Конституції України визначається виключно Законами України, тому право на звернення до суду фізичні та юридичні особи мають здійснювати у порядку та спосіб, визначений законами з питань судочинства.
За приписами ст.6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.
Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються Кодексом адміністративного судочинства України.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За визначенням, наведеним у п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
В свою чергу, пунктом 2 ч.1 ст. 4 КАС України встановлено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України).
При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих відносинах, у яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2025 позивач та треті особи подали до Топорівської сільської ради заяву, в якій просили надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з метою оформлення права спадщини і подальшої приватизації.
07.11.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила винести на розгляд чергової сесії Топорівської сільської ради питання щодо погодження меж її земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1 га. Також вказувала, що під час проведення робіт із виготовлення технічної документації із землеустрою, одна із суміжних користувачів ОСОБА_5 відмовилась підписати акт погодження меж. Межі ділянки з кадастровим номером: 7323088600:01:002 відповідають фактичному користуванню.
Листом від 12.11.2025 №1060 відповідач повідомив позивача, що сесією Топорівської сільської ради прийнято Рішення №383-66/25 від 07.11.2025 "Про розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 та створення комісії з погодження меж земельної ділянки", яким вирішено скликати комісію, яка в тому числі проведе необхідні заміри земельної ділянки в натурі, розташованої за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Також відповідачем направлено позивачу лист від 13.11.2025 №1066 в якому зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності Топорівської сільської ради. Будинки по АДРЕСА_1 ( ОСОБА_5 ) та АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) приватизовані, але земля під ними та навколо них не перебуває у приватній власності жодної зі сторін. ОСОБА_5 (суміжний землекористувач) зазначає, що має право на частину цієї земельної ділянки, яку раніше надавала Топорівська сільська рада її матері для приватизації. Також відповідач вказував, що оскільки між позивачем та ОСОБА_5 існує спір не лише про фактичні межі, а й про право на частину комунальної землі, що ускладнює його вирішення в адміністративному порядку. Окрім того, відповідачем роз`яснено, що у разі неможливості врегулювання спору комісією 17.11.2025, позивачу як зацікавленій стороні необхідно звернутися до суду для примусового встановлення меж земельної ділянки.
17.11.2025, з метою проведення замірів та спроби мирного врегулювання існуючого спору про право на частину комунальної землі та фактичні межі, спеціалістами земельного відділу Макаренко М.І., Клим І.С. та сертифікованим інженером-землевпорядником Войтюк Л.І. було здійснено виїзд на місцевість ( АДРЕСА_1 та 47-А) для проведення геодезичних замірів. Під час виїзду суміжний землекористувач — ОСОБА_5 (власник приватизованого будинку №47) — через свою доньку у телефонному режимі категорично відмовилася надати допуск членам комісії на свою територію для проведення повних замірів через наявність тривалого спору про межі. Інженер ОСОБА_6 провела заміри виключно по зовнішніх (доступних) межах, за результатами чого складено акт про встановлення та погодження меж земельної ділянки.
В подальшому земельна комісія прийняла рішення, яке 17.11.2025 оформлене протоколом №6, яким у зв`язку з відмовою суміжного землекористувача ОСОБА_5 від допуску на територію ділянки ( АДРЕСА_1 ) для проведення повноцінних замірів та наявністю спору про право на комунальну землю, комісія визнала вичерпаними свої повноваження досудового врегулювання відповідно до ч.2 ст. 158 ЗК України та рекомендувала заявникам звернутись до суду для примусового встановлення меж земельної ділянки та вирішення спору про право.
21.11.2025 позивач подала до відповідача заяву, в якій просила погодити межі земельної ділянки та підписати акт.
У зв`язку із надходженням вказаної заяви позивача, на підставі розпорядження голови Топорівської сільської ради №220-р від 26.11.2025 земельною комісією Топорівської сільської ради проведено повторне обстеження спірної земельної ділянки за результатами якого запропоновано винести питання затвердження Акту про встановлення та погодження меж земельної ділянки, поданий ОСОБА_1 на розгляд сесії сільської ради. Запропоновано сесії прийняти рішення про виділення земельних ділянок в рівних долях для подальшої приватизації (або оформлення права користування) громадянам: ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . У разі незгоди будь-якої зі сторін із рішенням сесії, сторони мають право звернутись до суду для оскарження рішення та вирішення спору щодо меж земельних ділянок і самочинного будівництва. Вказане рішення комісії оформлене протоколом №7 від 27.11.2025.
Рзглянувши протокол засідання комісії з питань земельних відносин, питань комунальної власності, житлово-комунального господарства, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою Топорівської сільської ради №7 від 27.11.2025 та заяву ОСОБА_1 від 24.11.2025 щодо затвердження акту погодження меж, а також враховуючи наявність тривалого земельного спору, відповідачем прийнято рішення № 385-67/25 від 05.12.2025. 
Вказаним рішенням затверджено Протокол засідання земельної комісії Топорівської сільської рад. щодо погодження меж земельної ділянки №7 від 27.11.2025. Відмовити гр. ОСОБА_1 у затвердженні Акту про встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку з: категоричною незгодою суміжного землекористувача гр. ОСОБА_5 з межами, зазначеними в акті та виявленням ознак самочинного зведення житлової будівлі та інших приміщень гр. ОСОБА_1 на спірній території без необхідної дозвільної документації, що є порушенням вимог законодавства.
Пунктом 3 рішення визначено взяти до відома встановлені комісією факти:
- майно, розташоване на даній комунальній земельній ділянці (по АДРЕСА_1 ), було заповідане матір`ю у рівних долях гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_5 , а гр. ОСОБА_1 та її діти є спадкоємцями частки гр. ОСОБА_7 . Земельна ділянка комунальної власності не була предметом заповіту;
- земельна ділянка по АДРЕСА_1 є неприватизованою і перебуває у користуванні;
- спір унеможливлює погодження меж мирним шляхом, що вимагає прийняття адміністративного рішення органом місцевого самоврядування;
Надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для подальшої передачі у рівних частках у власність (або оформлення права користування) громадянам, відповідно до пропозицій земельної комісії:
- ОСОБА_5 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ;
- ОСОБА_1 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (п. 4).
Пунктом 5 рішення встановлено, що виділення земельних ділянок здійснюється в розмірі рівних часток, виходячи з орієнтовної загальної площі 0,1774 га (площі двох основних блоків: ділянка №1: визначена жовтим кольором - 0,0944 га та ділянка №2: визначена зеленим кольором - 0.0944 га (0.0778 га + 0,0166 га - рекомендовано додаткова земельна ділянка із земель комунальної власності, згідно з ситуаційним планом розробленого сертифікованим інженером землевпорядником).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. 116 ЗК України, а порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами – ст. 118 цього ж Кодексу.
Водночас, перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду врегульовано ст. 120 ЗК України. Так, ч. 1 цієї статті встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (ч. 3, 4, 6 ст. 120 ЗК України).
Згідно п. г) ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим) (ч.3 ст.121 ЗК України).
Як встановлено судом першої інстанції, виникнення спірних правовідносин у даній справі зумовлене незгодою позивача з оскаржуваними рішенням Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 385-67/25 якими, в порушення вимог ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, безпідставно відмовлено у затвердженні Акта про встановлення та погодження меж земельної ділянки на якій розташований житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 , які за заповітом померлого чоловіка позивача ( ОСОБА_7 ) успадковане чотирма спадкоємцями, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Водночас, як свідчать матеріали справи, спадкове майно вказаних осіб розташоване на земельній ділянці комунальної власності на якій також наявне майно суміжного землекористувача ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 .
При цьому, матеріалами справи підтверджується наявність спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які є спадкоємцями майна ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 , яка є власником майна по АДРЕСА_1 щодо визначення меж земельних ділянок на яких розташоване належне їм на праві власності нерухоме майно.
У даній справі, оскаржуваним рішенням відмовлено гр. ОСОБА_1 у затвердженні Акту про встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку з категоричною незгодою суміжного землекористувача гр. ОСОБА_5 з межами, зазначеними в акті та виявленням ознак самочинного зведення житлової будівлі та інших приміщень гр. ОСОБА_1 на спірній території без необхідної дозвільної документації, що є порушенням вимог законодавства.
Таким чином, звернувшись до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки відповідно до фактичного довготривалого користування та передати земельну ділянку у приватну власність позивачу відповідно до статей 118,121 Земельного кодексу України, позивач намагається захистити своє право на спірну земельну ділянку, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Поряд з цим, за позицією Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, висловленою у постанові у справі №184/2470/13 рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або адміністративного судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.03.2018 у справі №184/2470/13, в постанові від 06.06.2018 у справі №826/631/15.
Так, у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, зазначено, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 зробила такий правовий висновок: "Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до положень статті 21 ЦК України".
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).
За змістом частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір не є публічно-правовим, а є спором про цивільне право на земельну ділянку (стосується приватноправових відносин), а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий | | | Граб Л.С.
Судді | | | Матохнюк Д.Б.    Сторчак В. Ю.