Справа № 524/15909/24
Провадження №2-о/524/6/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , - представників заінтересованих осіб: - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Галченко-Столяр М.В., - КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Щуренко Л.П., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час його смерті,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті, в якій просив встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою оформлення спадкових прав, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом внаслідок відсутності документів, які підтверджували б наявність підстав до спадкування за законом.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована у АДРЕСА_2 , не мала близьких родичів та за час свого життя не склала заповіт.
Зі ОСОБА_3 був знайомий багато років, вона була подругою його матері ОСОБА_4 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , і доводилася йому хрещеною матір`ю. Після смерті його матері ОСОБА_4 . ОСОБА_3 стала проживати разом з ним та його сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , куди перевезли частково її речі, мали спільний бюджет, приймала участь у приготуванні їжі, догляду за його сином. Зазначив, що такий факт можуть підтвердити ряд свідків, щодо виклику яких подав відповідні клопотання.
Ухвалою судді від 07 січня 2025 року було відкрито провадження у справі, залучено заявника та заінтересованих осіб, постановлено розглядати справу за цією заявою у порядку окремого провадження.
29 та 30 січня 2025 року до суду надійшли заперечення представників заінтересованих осіб: - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко-Столяр М.В., - КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Щуренко Л.П., щодо заяви, в яких вказано про незгоду із заявою з посиланням на факт відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання, що свідчення свідків не є підставою для задоволення заяви.
Ухвалою суду від 25 березня 2025 року постановлено про витребування від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу копії матеріалів спадкової справи.
Ухвалою суду від 24 серпня 2026 року відмовлено представнику заінтересованої особи - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко-Столяр М.В. у задоволенні клопотання про залишення без розгляду заяви внаслідок наявності спору про право.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заяву підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були вказані у заяві.
Представники заінтересованих осіб: - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко-Столяр М.В., - КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області - Щуренко Л.П., просили відмовити у задоволенні заяви з посиланням на раніше висловлені позиції та доводи, які були зазначені у запереченнях на заяву.
Суд, вислухавши пояснення заявника та його представника, представників заінтересованих осіб, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне.
Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп: НОМЕР_1 , народився у м. Кременчук Полтавської області, де зареєстрований та проживає з дружиною – свідком у справі ОСОБА_5 та сином за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечувалося учасниками справи.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що постає зі свідоцтва про смерть виданого 11.12.2023 р. в ДЦНАП Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, серія НОМЕР_2 , актовий запис за № 2172.
З матеріалів справи, зокрема і матеріалів витребуваної судом спадкової справи, постає, що ОСОБА_3 на день своєї смерті була зареєстрована у м. Кременчуці у кв. АДРЕСА_3 , яка належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, яке було видано 17.12.1996 р. УЖКГ Кременчуцької міської ради Полтавської області.
З пояснень учасників справи та матеріалів справи постає, що ОСОБА_3 не мала близьких родичів та за час свого життя не склала заповіт щодо розпорядження належним їй на праві власності майном.
На день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 проживала та перебувала у належній їй на праві власності квартирі, що підтвердив у судовому засіданні заявник ОСОБА_1 , свідок ОСОБА_5 .
16.12.2023 року заявник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Прокопа О.Е. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_3 , на підставі якої приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 86/2023, номер у спадковому реєстрі 2101434.
Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Прокопа О.Е. від 18.06.2024 р. відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 внаслідок відсутності документів, які підтверджували б наявність підстав до спадкування за законом.
У матеріалах справи наявні копії документів, які були надані заявником, щодо підтвердження участі та понесенні витрат по ритуальним діям захоронення ОСОБА_3 .
Крім того, у судовому засіданні за клопотанням заявника були допитані як свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 . 
Зокрема свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснили, що бачили ОСОБА_3 у квартирі заявника, біля під`їзду будинку, де проживає заявник.
Суд, з`ясувавши вказані обставини справи, а також аналізуючи достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховує наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Як установлено у ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом.
У ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно з п. 3.20 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). 
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Для підтвердження факту прийняття спадщини особі, яка не подала таку заяву в нотаріальну контору, необхідно доводити саме обставини, що підтверджують факт спільного постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті.
Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
У Постанові Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 204/2707/19, зазначено, що для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем, проживання має бути фактичним.
Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог ст. 81 ЦПК України та положень п. 3 ч. 1,2 ст. 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
Для встановлення спільного проживання до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна, витрачання коштів на спільні цілі.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу, наданого заявником на підтвердження факту його проживання з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наявних у справі доказів недостатньо для встановлення факту, що заявник постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, свідчення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , котрі були допитані в судовому засіданні, не дають можливості суду достеменно встановити факт проживання заявника з ОСОБА_3 на час її смерті, оскільки свідки вказували про те, що бачили ОСОБА_3 у квартирі заявника, то біля будинку, де проживає заявник, що не може бути безумовним та беззаперечним доказом постійного чи періодичного проживання заявника з ОСОБА_3 до її смерті.
Разом з тим, зі свідчень цих свідків неможливо достовірно встановити характер проживання (постійний чи тимчасовий).
Суд критично оцінює усні свідчення свідків, якщо вони не підкріплені документально, бо свідки можуть помилятися щодо юридичного статусу проживання (регулярність візитів, ведення спільного господарства, тощо).
Свідчення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , котрі є відповідно дочкою та дружиною заявника, суд оцінює критично, оскільки вони є реально та прямо заінтересованими у результатах розгляду справи.
Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання заявника зі ОСОБА_3 на момент смерті останньої.
Обставини того, що заявник доглядав за ОСОБА_3 , відвідував її, здійснював її поховання не може свідчити про факт постійного проживання із спадкодавцем на день її смерті, оскільки догляд не означає обов`язкове проживання з особою, над якою він здійснюється та може відбуватися у різних формах.
Крім того суд звертає увагу на те, що заявник, стверджуючи про факт спільного проживання зі ОСОБА_3 , одночасно не вказав та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження вжиття ним реальних активних дій щодо перевезення всіх речей ОСОБА_3 до квартири заявника, укладення декларації з відповідним сімейним лікарем за адресою його квартири стосовно ОСОБА_3 , оформлення отримання призначеної ОСОБА_3 пенсії за адресою його квартири як органами поштового зв`язку, так і відповідними банківськими установами, оформлення в органах соціального захисту документів щодо догляду за ОСОБА_3 , тощо. 
До того ж суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 на час її смерті проживала фактично у належній їй на праві власності квартирі, а звідси не заслуговують уваги доводи заявника про неналежний стан для проживання у квартирі ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
У ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інших доказів на підтвердження своїх доводів, заявник та його представник не надали.
При цьому обов`язок доказування певних обставин лежить на учаснику справи, який посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, заявник - є підставою для відмови у позові чи задоволенні заяви; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач (заінтересована особа) - для відхилення його заперечень проти позову чи заяви.
На підставі встановлених обставин, оцінюючи досліджені у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявником та його представником не доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання заявника зі ОСОБА_3 з 2017 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних членам сім`ї, постійного догляду за спадкодавцем, тощо, що є обов`язковою умовою для встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час його смерті.
Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає недоведеними обставини, що мають значення для справи і на які посилається заявник та її представник.
Звідси заявнику необхідно відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту внаслідок необґрунтованості та недоведеності.
Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.
У зв`язку із відмовою у задоволенні заяви у повному обсязі, понесені судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, слід покласти на заявника.
Учасники справи не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат.
Справа розглянута в межах заявлених вимог та наданих доказів.
Керуючись ст. 15, 16, 1216, 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1267, 1268, 1278 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час його смерті.
Повний текст рішення суду виготовлено 31 серпня 2026 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.
Рішення набирає законної сили, якщо не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: