ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа №540/92/22
адміністративне провадження № К/990/26552/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Радишевської О.Р., Смоковича М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції,
касаційну скаргу Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року (суддя-доповідач: Яковлєв О.В., судді: Єщенко О.В., Крусян А.В.) 
у справі № 540/92/22 за позовом Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року Первинна профспілкова організація працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 (далі - Профспілка, позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1), Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (далі - відповідач-2), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 01 листопада 2021 року № 2614/к "Про звільнення";
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 03 грудня 2021 року;
- стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 грудня 2021 року по день ухвалення рішення суду.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення статті 87 Закону України «Про державну службу» наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнято відповідачем без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», що породжує для ОСОБА_1 негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Повноваження Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції перейшли до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з 22 лютого 2021 року.
При цьому, станом на дату попередження та звільнення позивача у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань були затверджені структура, штатний розпис та кошторис видатків на його утримання. Кількість працівників Департаменту з питань виконання кримінальних покарань внаслідок приєднання до нього Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не зменшилась, а, навпаки, збільшилась. 
Отже, за результатами реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочення чисельності і штату працівників не відбулося, що виключає можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». 
Також позивач зазначає, що відповідачем було вручено позивачу перелік вакантних посад, більшість з яких не відповідали її освіті та кваліфікації, а деякі з них на той момент вже були зайняті. При цьому, не було запропоновано жодної рівнозначної посади, а також вакансій в установах виконання покарань Одеської області та атестованих посад, що в сукупності свідчить про те, що відповідачі не мали дійсних намірів працевлаштувати ОСОБА_1 . 
Крім того, ОСОБА_1 письмово не відмовлялася від зайняття посад в реорганізованому органі або установах виконання покарань Південного регіону, а, навпаки, постійно вказувала про це у своїх численних зверненнях до Міністерства юстиції України. 
Позивач уважає, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. 
Також позивач зазначає, що в порушення норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та умов Колективного договору відповідачами: не отримано погодження Профспілки на звільнення позивача, не враховано гарантій, визначених підпунктом 8.9.2 пункту 8 Колективного договору, щодо заборони звільнення працівників, які обиралися до складу профспілкових органів, не проведено попередніх консультацій з профспілковою організацією до запланованих звільнень, не надано Профспілці інформацію, визначену статтею 49-2 КЗпП України.
Не погоджуючись з наказом про звільнення, Первинна профспілкова організація працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. 
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 березня 2023 року) позовні вимоги задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 01 листопада 2021 року № 2614/к "Про звільнення".
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, з 03 грудня 2021 року.
Стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 115 180,08 грн.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» містить такі підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.
Проте, приймаючи наказ про припинення державної служби позивача, відповідач-1 зобов`язаний був у такому наказі визначити, яка саме підстава із перелічених у пункті 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ним застосована.
Отже, зазначене рішення відповідача в частині звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальне зазначення норми Закону України «Про державну службу», яка складається з декількох підстав, різними за юридичною природою, а тому потребує чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення.
Більш того, попередження про звільнення також містить загальне посилання на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» без деталізації однієї з трьох підстав для припинення проходження державної служби.
Також суд першої інстанції встановив, що з 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 є членом Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України та входить до профспілкового комітету (ревізор), проте доказів на підтвердження отримання згоди первинної профспілкової організації, членом якої є остання, на виконання положень частини першої статті 43 КЗпП України відповідачем-1 не надано.
Крім того, жодна із запропонованих відповідачем-1 посад у попередженні про звільнення позивачки не була рівнозначна посаді, яку обіймала ОСОБА_1 , про що вона зазначала у зауваженнях до попередження про звільнення.
Матеріали справи містять перелік вакантних посад (83 посади), які існували у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань у проміжок часу з дня попередження ОСОБА_1 про звільнення по день її звільнення. Проте більшість зазначених посад позивачці запропоновані не були.
Крім того, відповідно до листа від 17 серпня 2022 року №ПІ-К-52/12-33/46 по Південно-Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у проміжок часу з 02 вересня 2021 року по 02 грудня 2021 року були наявні 41 вакантна посада категорії «Б» посад державної служби, у тому числі посада заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яку віднесено до підкатегорії «Б2» посад державної служби, тобто посада, яка є рівнозначною посаді, яку обіймала ОСОБА_1 . 
Також, відповідно до листа від 18 серпня 2022 року №11210-2022/11-23/11447-2022/11 по Центрально-Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у проміжок часу з 02 вересня 2021 року по 02 грудня 2021 року були наявні 37 вакантних посад категорії Б посад державної служби, у тому числі 2 посади заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, які віднесено до підкатегорії Б2 посад державної служби, тобто посади, які є рівнозначними посаді, яку обіймала ОСОБА_1 , та посада начальника цього управління.
Проте, жодна із зазначених посад ОСОБА_1 запропонована не була.
Також суд першої інстанції зауважив, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції реорганізовано, проте жодного скорочення штату/чисельності державних службовців не відбулось.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу та його скасування, а також, як наслідок, поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку вона займала до звільнення, з 03 грудня 2021 року.
При цьому, суд першої інстанції стягнув з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, з 03 грудня 2021 року по 10 березня 2023 року, у сумі 115 180,08 грн (376 днів х 306,33 (середньоденний заробіток) грн).
Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зазначив, що згідно з рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №420/7616/20 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 306,33 грн.
Ураховуючи те, що після поновлення на посаді на виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №420/7616/20 ОСОБА_1 не відпрацювала повні 2 місяці, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 306,33 грн, згідно з рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №420/7616/20.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року, яке ухвалено за заявою ОСОБА_1 , здійснено розподіл судових витрат та стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу (10 000,00 грн з кожного). У задоволенні іншої частини заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат відмовлено.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року, яке ухвалено за заявою Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України, здійснено розподіл судових витрат та стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та Міністерства юстиції України на користь Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України витрати на професійну правничу допомогу (10000,00 грн з кожного). У задоволенні іншої частини заяви Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат відмовлено.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткові рішення у справі, виходив з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про необхідність стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн відповідно.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року та додаткові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року, ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Ухвалюючи протилежне рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що, ураховуючи факт реорганізації державного органу, колегія суддів уважає наявними підстави для звільнення державних службовців, зокрема позивача, які проходять державну службу у відповідному органі.
При цьому, правомірність відповідного звільнення може бути підтверджена лише у випадку дотримання суб`єктом призначення прав державного службовця, що гарантовані Законом України «Про державну службу» та КЗпП України, а також за неможливості його працевлаштування в новому (реформованому) органі, зокрема, через відсутність згоди на таке працевлаштування від державного службовця.
Також суд апеляційної інстанції, спростовуючи висновки суду першої інстанції про відсутність в оскаржуваному наказі конкретної підстави для звільнення та припинення державної служби, зазначив, що після ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення та пропозиціями по зайняттю вакантних посад, жодного стану юридичної невизначеності щодо підстав звільнення у позивача не виникло.
Щодо зробленого судом першої інстанції висновку про те, що позивачу не запропоновано рівнозначних посад перед його звільненням з державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», колегія суддів зазначила таке.
Відповідно до частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» у разі реорганізації державного органу, переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Тобто законодавцем передбачено можливість переведення державного службовця, без проведення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби, до реорганізованого державного органу, до якого приєднано в процесі реорганізації державний орган, в якому проходив службу відповідний державний службовець.
З наведеного випливає, що суб`єкт призначення позивачки не мав обов`язку пропонувати позивачу усіх наявних у нього посади в структурі Міністерства юстиції України, окрім посад зі штатного розпису реорганізованого Департамента з питань виконання кримінальних покарань.
Наведене свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції щодо невиконання суб`єктом призначення позивача обов`язку з пропонування йому вакантних посад заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заступника начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції або начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Також суд апеляційної інстанції врахував, що позивачці, як державному службовцю, не могли бути запропоновані усі вакантні посади в реорганізованому Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, так як, згідно з штатним розписом останнього, більшість штатних посад у відповідному органі передбачає їх заміщення особами начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які мають спеціальні звання.
Водночас судом не встановлено наявності в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань вакантних посад державної служби підкатегорії «Б2», які б могла обіймати ОСОБА_1 в установленому частиною п`ятою статті 22 Закону України «Про державну службу» порядку.
Суд наголосив, що ОСОБА_1 , зокрема, пропонувались вакантні посади начальників окремих відділів та завідувачів секторів в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, всього було запропоновано 33 посади.
Між тим, за відсутності згоди останньої на зайняття запропонованих їй вакантних посад в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, суб`єкт владних повноважень, керуючись Законом України «Про державну службу», не міг перевести ОСОБА_1 на іншу посаду державної служби в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань.
Водночас, колегія суддів вважала помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність узгодження звільнення позивача з його профспілковою організацією, так як про існування відповідної профспілкової організації та членство позивачки в ній суб`єкту владних повноважень не було відомо до її запланованого звільнення.
Крім того, апеляційний суд вказав, що Профспілка не є стороною колективного договору Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, та як, наслідок, вона не приймала на себе жодних зобов`язань за відповідним договором.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 з державної служби не відбулося порушень Закону України «Про державну службу», КЗпП України, а також Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Також на підставі частини першої статті 139 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу судових витрат на стадії розгляду справи судом першої інстанції, що свідчить про необхідність скасування додаткових рішень суду першої інстанції, якими здійснено розподіл понесених судових витрат.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий судовий розгляд.
Так, скаржник посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, та вказує про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 353 КАС України).
На обґрунтування позивач вказує, що законодавець визначив виключний перелік обставин, за наявності яких апеляційний суд має право ухвалити рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Такими обставинами є: відсутність клопотань учасників щодо розгляду справи за їх участю; неприбуття учасників у судове засідання; перегляду в апеляційному порядку судового рішення, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Суд апеляційної інстанції в ухвалах про закінчення підготовки до розгляду апеляційних скарг та призначення справи № 540/92/22 до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження від 17 квітня 2023 року та від 22 травня 2023 року, посилаючись на пункт 1 частини першої статті 311 КАС України, зазначив, що від усіх сторін не надходило клопотань про розгляд справи за їх участю, а тому колегія суддів вважала за необхідне призначити розгляд апеляційних скарг в порядку письмового провадження.
Однак, на думку скаржника, зазначене не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в апеляційних скаргах сторони у справі просили здійснювати розгляд справи у судовому засіданні, за участю сторін.
На переконання позивача, повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання є обов`язковим, з огляду на те, що вказана справа розглядалася у суді першої інстанції за правилами загального позовного провадження. А тому апеляційний суд міг провести розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення сторін лише у випадку, якщо учасники справи не прибули у судове засідання, будучи належним чином повідомлені про його проведення, або у разі відсутності від них клопотань про розгляд справи за їхньою участю.
Та обставина, що суд першої інстанції перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження не позбавляє обов`язку суд апеляційної інстанції призначити розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, оскільки рішення суду першої інстанції, ухвалене у цій справі, не в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, а за правилами загального провадження.
А тому розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції у спосіб, у який суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження, не відповідає принципам адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції не виконав процесуальні вимоги щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи, як передумови для апеляційного перегляду справи по суті.
Обґрунтовуючи наявність порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 4 частини другої статті 353 КАС України скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини, що мають істотне значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів.
Так, в оскаржуваній постанові від 22 червня 2023 року вказано, що «Колегія суддів зазначає, що правомірність відповідного звільнення може бути підтверджена лише у випадку дотримання суб`єктом призначення прав державного службовця, що гарантовані Законом України «Про державну службу» та КЗпП України, а також за неможливості його працевлаштування в новому (реформованому) органі, зокрема через відсутність згоди на таке працевлаштування від державного службовця». Також суд апеляційної інстанції зазначив, що «Сторонами у справі не заперечується, що позивачу запропоновано 33 вакантні посади, які можуть обійняти спеціалісти Державної кримінально-виконавчої служби України, без спеціальних звань та на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу».
Проте, вказані вище 33 посади пропонувалися ОСОБА_1 у пропозиціях про подальше проходження державної служби, зокрема, шляхом доведення інформації до останньої через засоби електронної комунікації, про що було складено протокол доведення до відома державного службовця інформації або документів від 11 жовтня 2021 року.
З цього приводу скаржник зазначає, що не є належним, достатнім та допустимим доказом протокол доведення до відома державного службовця інформації або документів від 11 жовтня 2021 року, яким нібито доведено до ОСОБА_1 пропозиції вакантних посад від 06 жовтня 2021 року та скріншот про направлення пропозицій. А тому, на думку позивача, судом апеляційної інстанції встановлено обставини, що мають істотне значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів.
Профспілка зазначає, що дорученням державного секретаря від 06 жовтня 2021 року №484/1.3/48-21 Комісію з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було уповноважено ознайомити ОСОБА_1 із пропозиціями щодо подальшого проходження державної служби саме під особистий підпис.
Водночас зазначене доручення не передбачає можливості ознайомлення працівника в інший спосіб.
Натомість, Комісія з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції застосувала інший порядок доведення документів до відома позивачки шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку. Однак, відповідно до пункту 4 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042 (далі - Порядок №1042), протокол про таке доведення складається працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення. 
Оскільки Комісію з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не було визначено суб`єктом призначення як уповноважену особу для складення такого протоколу, складений нею протокол не може вважатися належним та допустимим підтвердженням ознайомлення ОСОБА_1 з відповідними документами.
Також позивач звертає увагу Суду на те, що відповідач-2 при доведенні до відома державного службовця документів міг використовувати лише офіційну електронну поштову скриньку, а використання іншої поштової скриньки унеможливлює ідентифікацію відправника, що додатково вказує на порушення відповідачем-2 вимог законодавства.
Позивач вказує, що з долученого до матеріалів клопотання копії знімку екрану (скріншоту) не вбачається, що скерований ОСОБА_1 документ підписано електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису, відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», а також, що зазначена відповідачем-2 адреса електронної скриньки дійсно належить позивачці.
Скаржник акцентує увагу на тому, що відсутність електронного підпису на повідомленні унеможливлює ідентифікацію відправника та/або автора повідомлення, а зміст такого повідомлення незахищений від внесення правок та викривлення, та може викликати сумніви у його відповідності паперовому примірнику, що є недопустимим з огляду на обов`язок керівника державної служби належним чином повідомити державного службовця про звільнення.
Таким чином, на переконання скаржника, доведення до державного службовця інформації щодо вакантних посад засноване на недопустимому доказі, яким є протокол, скріншот, наданий неуповноваженою особою.
Крім того, позивач вказує, що в порушення вимог статті 99 КАС України, суд апеляційної інстанції фактично проігнорував той факт, що Профспілка ставила під сумнів електронний доказ - скріншот з електронної пошти, який нібито підтверджував факт направлення ОСОБА_1 пропозицій з посадами, та на підставі якого складено протокол від 11 жовтня 2021 року, оригінал якого суду надано не було.
Водночас скаржник зазначає, що аналіз наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3893/к свідчить, що ним визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 23 липня 2020 року №2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» (зі змінами) (далі - наказ №2336/к), що у свою чергу, стало підставою для скорочення штату зазначеного міжрегіонального управління.
Станом на дату попередження ОСОБА_1 про звільнення - 02 вересня 2021 року - штатний розпис Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 23 липня 2020 року № 2336/к, уже не передбачав посади, яку остання обіймала.
За таких обставин, видання Міністерством юстиції України наказу від 30 грудня 2020 року №3893/к, яким наказ №2336/к було визнано таким, що втратив чинність, не могло бути правовою підставою для попередження ОСОБА_1 про звільнення у зв`язку зі скороченням штату.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновків щодо обставин справи, що мають істотне значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів, зокрема, направлення пропозицій щодо наявних вакансій, оформленого протоколом доведення до відома державного службовця інформації або документів від 11 жовтня 2021 року та наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3893/к.
Ураховуючи наведене, скаржник уважає, що наявні підстави, передбачені пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України, для скасування оскаржуваного судового рішення.
Міністерство юстиції України подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року залишити без змін.
На обґрунтування відповідач-1 зазначив, що державний секретар Міністерства юстиції України, як суб`єкт призначення, у дорученні від 06 жовтня 2021 року, чітко визначив спосіб ознайомлення ОСОБА_1 з пропозиціями - під особистий підпис, тобто шляхом вручення, що відповідає приписам частини 1 статті 9-1 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України «Про державну службу» доведення інформації або документів до відома державного службовця, відповідно до вимог цього Закону, здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, у тому числі, з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку, такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В ієрархії нормативно-правових актів Закон України «Про державну службу» має вищу юридичну силу, ніж доручення Міністерства юстиції України.
Таким чином, на думку відповідача-1, під час доведення до відома ОСОБА_1 інформації про наявні вакантні посади та вручення відповідних пропозицій вакансій Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції діяло відповідно до вимог чинного законодавства. Будь-яких порушень процедури пропонування вакантних посад допущено не було.
Позивач вказує, що у зв`язку із цим, протокол доведення до відома державного службовця інформації від 11 жовтня 2021 року є належним, допустимим та достовірним доказом, який правомірно був врахований судом апеляційної інстанції під час вирішення спору.
Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 КАС України відповідач-2 не скористався, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року з підстав, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Наказом Міністерства юстиції України «Про призначення» від 17 липня 2018 року № 2654/к призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, як переможця відкритого конкурсу.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 16 грудня 2020 року № 1252 реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.
Наказом Міністерства юстиції України «Про реорганізацію територіального органу» № 4390/5 від 21 грудня 2020 року реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та затверджено голову комісії з реорганізації.
Наказом Міністерства юстиції України від 21 грудня 2020 року № 4403/5 затверджено Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань.
Наказом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» затверджено структуру та штат Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, у кількості 307 штатних одиниць.
02 вересня 2021 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу).
Наказом Міністерства юстиції України від 01 листопада 2021 року № 2614/к звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, 09 листопада 2021 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.
У разі тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 датою звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність (пункт 2 наказу №2614/к від 01 листопада 2021 року). 
При цьому, відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звільнено 02 грудня 2021 року (у перший день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності).
Не погоджуючись з правомірністю звільнення ОСОБА_1 з державної служби, Первинна профспілкова організація працівників територіальних органів Міністерства юстиції України, членом якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ТА ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 353 КАС України), а також розгляд справи адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції протиправно здійснив розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 311 КАС України.
Так, статтею 311 КАС України врегульовано право суду апеляційної інстанції розглянути справу без повідомлення учасників (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами. 
Частиною першою цієї норми встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Аналіз статті 311 КАС України свідчить, що передумовою для розгляду справи судом є належне сповіщення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи у сукупності, якщо така справа відповідно до вимог цього Кодексу повинна розглядатись з їхнім повідомленням. При цьому, належність означає інформування учасників справи у спосіб та за формою, передбаченою процесуальним законом. 
Крім того, законодавець визначив виключний перелік обставин, за наявності яких апеляційний суд має право ухвалити рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Такими обставинами є: відсутність клопотань учасників щодо розгляду справи за їх участю; неприбуття учасників у судове засідання; перегляд в апеляційному порядку судового рішення, ухваленого в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 
Як убачається із матеріалів справи, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила апеляційний розгляд справи проводити в судовому засіданні.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року; запропоновано учасникам справи подати відзив на апеляційну скаргу.
14 квітня 2023 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яке не містило клопотання про розгляд справи за участі відповідача-2.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року з посиланням на пункт 1 частини першої статті 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
До суду апеляційної інстанції 20 квітня 2023 року надійшла апеляційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року, а 25 квітня 2023 року - на додаткові рішення від 22 березня 2023 року. В апеляційних скаргах заявлено клопотання про розгляд справи за участю представника Міністерства юстиції України.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року та 10 травня 2023 року відкрито апеляційні провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами, запропоновано учасникам справи протягом 5 днів з дня отримання ухвал подати відзиви на апеляційні скарги. 
Ураховуючи сплив встановленого судом строку та відсутності відзивів на апеляційні скарги, судом апеляційної інстанції ухвалами від 22 травня 2023 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 311 КАС України.
Лише 13 червня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшли від позивача відзиви на апеляційну скаргу, в яких останній просив апеляційний розгляд проводити в судовому засіданні. 
З урахуванням наведеного, що суд апеляційної інстанції ухвалами від 17 квітня 2023 року та від 22 травня 2023 року призначив справу № 540/92/22 до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, оскільки від усіх сторін не надходило клопотань про розгляд справи за їх участю. 
Водночас стаття 353 КАС України не визначає серед обов`язкових підстав скасування судових рішень розгляд справи судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявності при цьому клопотань сторін про розгляд справи за їх участі (пункт 1 частини першої статті 311 КАС України).
Таким чином, доводи касаційної скарги щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції за відсутності Профспілки, не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2025 року у справі № 280/9117/23 (пункти 75-76 постанови).
Крім того, скаржник на обґрунтування касаційної скарги зазначив, що не є належним, достатнім та допустимим доказом у справі скріншот про направлення пропозицій з вакансіями та протокол доведення до відома державного службовця інформації або документів від 11 жовтня 2021 року, наказ Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3893/к.
З матеріалів справи вбачається, що дорученням державного секретаря від 06 жовтня 2021 року № 484/1.3/48-21 уповноважено Комісію з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ознайомити позивачку з пропозиціями про подальше проходження державної служби під особистий підпис. Натомість, ОСОБА_1 було направлено пропозиції щодо наявних вакансій, оформленого протоколом доведення до відома державного службовця інформації або документів від 11 жовтня 2021 року, через засоби електронної комунікації. 
Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 889-VIII доведення інформації або документів до відома державного службовця, відповідно до вимог цього Закону, здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Згідно з положеннями пунктів 3, 4 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042 (далі - Порядок), факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол). Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби. 
У цьому випадку державний секретар Міністерства юстиції України, як суб`єкт призначення, у дорученні від 06 жовтня 2021 року чітко визначив спосіб ознайомлення ОСОБА_1 з пропозиціями під особистий підпис, тобто шляхом вручення, що відповідає приписам частини першої статті 9-1 Закону № 889-VIII. 
Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачку було попереджено про звільнення з посади 02 вересня 2021 року, що підтверджується відміткою про ознайомлення та містить зауваження останньої, а також надано пропозиції щодо наявних вакантних посад, які також містять зауваження ОСОБА_1 , що свідчить про ознайомлення останньої з ними.
Наказ про звільнення ОСОБА_1 №2614/к датований 01 листопада 2021 року, що підтверджує виконання суб`єктом призначення свого обов`язку щодо дотримання строку щодо звільнення, а саме: не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту попередження про наступне звільнення державного службовця.
Крім того, матеріали справи містять належні докази щодо надання позивачці пропозицій щодо наявних вакантних посад та відсутність згоди останньої щодо погодження прийняття запропонованих посад. 
Водночас доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку не суперечить нормам чинного законодавства, а саме: частині 1 статті 9-1 Закону № 889-VIII.
З огляду на викладене, Суд наголошує, що порушення відповідачем-1 процедури щодо ознайомлення позивачки із пропозиціями наявних вакантних посад, визначеної частиною 1 статті 9-1 Закону № 889-VIII, не свідчить про наявність підстав для скасування спірного в цій справі рішення про звільнення позивачки із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 № 889-VIII у зв`язку із реорганізацією державного органу. 
При цьому, щодо посилання скаржника про недостовірність наданого відповідачем-1 скріншоту щодо направлення пропозицій з вакансіями ОСОБА_1 , а також неналежність такого доказу як наказ від 30 грудня 2020 року № 3893/к, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Отже, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.
Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і свідчать про його незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Суд наголошує на тому, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Установлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій і якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав уважати, що ним порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції відсутні.
Отже, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2023 року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді О. Р. Радишевська
М. І. Смокович