ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 липня 2026 року	справа № 380/8021/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог у якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг») відомостей про виключення ОСОБА_1 з військового обліку та незаконного поновлення ОСОБА_1 на військовому обліку без його згоди та без законних підстав;
- визнати протиправним внесення позивача до обліку як солдат резерву та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.03.2026 про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг») відомості про виключення ОСОБА_1 з військового обліку; 
- стягнути судові витрати коштом бюджетних асигнувань Відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 ( далі – позивач) було примусово затримано працівниками Національної поліції та доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 без складання процесуальних документів, повідомлення підстав затримання, рішення суду про тримання під вартою, можливості зв`язку з родичами та надання медичної допомоги. Того ж дня Позивача без дотримання встановленої законом процедури визнано придатним до військової служби та мобілізовано: повістку і направлення на ВЛК йому не вручали, військово-лікарську комісію проведено без належного медичного обстеження та врахування наявних захворювань, висновок ВЛК, наказ про мобілізацію й інші документи Позивачу не вручали, а заяву про вступ на військову службу він не подавав. Позивач також зазначає, що ще у 2016 році був виключений з військового обліку відповідно до чинної на той час редакції Закону № 2232-ХІІ як особа, яка до досягнення 40-річного віку не набула військово-облікової спеціальності, що підтверджується військово-обліковими документами та відсутністю відомостей про нього у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів станом на липень 2024 року. На думку Позивача, подальші зміни законодавства не можуть мати зворотної дії та поновлювати його на військовому обліку. Крім того, Позивач вказує, що безпідставно був оголошений у розшук, хоча місце проживання не змінював, сумлінно виконував вимоги військового законодавства, неодноразово з`являвся до ТЦК за викликами, проходив медичні огляди, звертався із заявами щодо внесення до реєстру «Оберіг» відомостей про виключення з військового обліку та щодо проходження альтернативної (невійськової) служби з огляду на свої релігійні переконання як ОСОБА_2 , однак належного реагування від відповідачів не отримав. Також Позивач наголошує, що проведена військово-лікарська комісія не врахувала раніше встановлені хронічні захворювання, була проведена з істотними порушеннями вимог законодавства, а його мобілізація не врахувала ні право на проходження служби без використання зброї відповідно до релігійних переконань, ні сімейні обставини.
Ухвалою судді від 16 квітня 2026 року провадження №ЗД/380/9/26 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено повністю.
Ухвалою судді від 29 квітня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді від 13 травня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ( далі – відповідач ) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами та вимогами не погоджується повністю. Зазначає про те, що поновлення Позивача на військовому обліку та відмова у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про його виключення відповідають вимогам Закону № 2232-ХІІ, оскільки після змін законодавства Позивач, як особа, яка не досягла граничного віку перебування у запасі, автоматично набув статусу військовозобов`язаного. Крім того, Відповідач вважає, що наказ про призов Позивача на військову службу є законним, оскільки останній перебував на військовому обліку, був визнаний придатним до військової служби, не мав права на відстрочку, а процедура мобілізації проведена відповідно до вимог законодавства. Також Відповідач наголошує, що наказ про мобілізацію є індивідуальним актом одноразової дії, який після виконання не підлягає скасуванню, а релігійні переконання позивача не звільняють його від призову під час мобілізації. Також Відповідач заперечує наявність підстав для внесення до ЄДРВ відомостей про виключення Позивача з військового обліку, вважаючи, що такі відомості не відповідають його чинному правовому статусу. Просить відмовити у задоволенні позову.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив у якому заперечує аргументи відповідача щодо автоматичного поновлення позивача на військовому обліку. Зазначає, що у 2016 році позивач був виключений, а не знятий з військового обліку, у зв`язку з чим втратив статус військовозобов`язаного. На думку позивача, чинне законодавство не передбачає повторного взяття на військовий облік осіб, виключених з нього, а зміни до Закону № 2232-ХІІ не можуть застосовуватися ретроактивно, оскільки це суперечить статтям 22 та 58 Конституції України. Також стверджує, що наведена відповідачем судова практика не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки не стосується примусового затримання, порушення процедури мобілізації, проведення військово-лікарської комісії без належного медичного обстеження та ігнорування його права на свободу совісті Крім того, вважає, що процедура призову була здійснена з істотними порушеннями вимог законодавства, зокрема без належного вручення повістки, незаконного доставлення до ТЦК та СП, проведення ВЛК без врахування медичної документації і наявних захворювань, а також без прийняття належних постанов ВЛК у попередні роки. Окремо наголошує, що відповідач неправильно застосовує правові висновки Верховного Суду щодо незворотності мобілізації та реалізації права на свободу совісті, оскільки актуальна судова практика допускає судовий перегляд наказів про мобілізацію після їх виконання, а його релігійні переконання як Свідка Єгови зобов`язували відповідача забезпечити реалізацію права на проходження служби без використання зброї або вирішити питання щодо альтернативної служби. Крім цього, вважає протиправною відмову у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про його виключення з військового обліку, оскільки така відмова ґрунтується на помилковому твердженні про наявність у нього статусу військовозобов`язаного. Просить задовольнити позов.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
З мобільного застосунку «Резерв+» вбачається, що позивач перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 (звання рядовий, НОМЕР_3 ). Постанова ВЛК від 30.03.2026 – придатний. 
Відповідно до Довідки ВЛК від 29.11.2023 №4052 позивачу проведено медичний огляд та встановлено діагноз : Хронічний вертебральний синдром шийного відділу хребта з помірним порушенням функції. Хронічна анальна тріщина в стадії повного рубцювання. Хронічний блефарокон`юктивіт обох очей. Порушення толерантності до глюкози.
Позивач звертався до Дрогобицької районної військової адміністрації із заявою про заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою у зв`язку з релігійними переконаннями.
Листом від 6.12.2023 № 3ВГ-ВИХ-53-186/0/23 повідомлено про те, що відповідно до частини 1 Статті 18-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час дії воєнного стану призов на строкову військову службу не проводиться. Зазначено про те, що позивач не належить до громадян призовного віку, оскільки станом на 6.12.2023 його вік 47 років.
Позивач звертався до відповідача із заявами у яких просив внести відомості до реєстру «Оберіг» щодо виключення з військового обліку, у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі другої категорії.
Листом №1159/9/612 відмовлено у задоволені заяви.
Відповідно до Довідки ВЛК від 30.03.2026 № 2026-0330-1517-5591-3 проведено медичний огляд позивача. Опис діагнозу : Здоровий. Відповідно до Акту про відмову підпису №30/2025 позивач від рентгенографії, ЕКГ, здачі сечі і крові для проведення аналізу та підпису додатків 4 і 13 «Положення про військово- лікарську експертизу в Збройних Силах України» затвердженого Наказом МОУ від 14.08.2008 №402 у відмітці про ознайомлення з постановою ВЛК.
Відповідно до Наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач призваний до військової служби під час мобілізації, на особливий період.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, відтак звернувся із вказаним позовом до суду.
При прийнятті рішення суд керується такими нормами права.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з частинами третьою, сьомою, дев`ятою статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі – територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники – особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники – особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці – особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані – особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти – особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 33 Закону № 2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з положень статті 37 Закону № 2232-XII взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: звільнені з військової служби в запас; які звільнені зі служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування у запасі.
Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають зокрема громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.
Відповідно до положень п. 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
Військово-обліковими документами є:
- для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;
- для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного;
- для резервістів - військовий квиток.
Статтею 32 Закону № 2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку, визначено, що військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку.
Запас військовозобов`язаних, згідно з ч. 1 ст. 28 Закону № 2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.
Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-XII військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини до 45 років; прапорщики і мічмани до 50 років.
Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві (ч. 4 ст. 28 Закону № 2232-XII).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27.03.2014 № 1169-VII внесені зміни до статті 28 Закону № 2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 22.07.2014 № 1604-VII до 60 років.
В свою чергу, приписи Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, змін не зазнали.
Суд враховує, що стаття 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
В спірних правовідносинах юридичним фактом за вольовим критерієм є подія, настання якої не залежить від волі та свідомості людини, - недосягнення позивачем граничного віку перебування у запасі. Вік особи як юридичний факт-стан є триваючою обставиною, що породжує для такої особи юридичні наслідки, а в спірних правовідносинах такими наслідками є застосування до позивача положень зазначених Законів № 1169-VII та № 1604-VII. За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави. Від часу опублікування (набрання чинності) змін до цього Закону № 2232-XII він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на усіх осіб, що не досягли граничного віку перебування в запасі. З огляду на зазначене, суд не вбачає порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 19.09.2018 у справі № 814/4386/15 та від 17.02.2020 у справі № 820/3113/17.
Отже, з набранням чинності вказаних змін до Закону №2232-XII позивач, який не досяг 60 - річного віку, підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду, тобто повинен згідно з чинним законодавством України перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних.
Встановлені у справі обставини свідчать, що відповідно до приписів ст. 28 Закону № 2232-XII, чинних станом на час виникнення спірних правовідносин, позивач не досяг граничного віку перебування в запасі та вважається військовозобов`язаним не зважаючи на те, що його знято з військового обліку на підставі норм закону, які діяли на момент такого зняття.
При цьому, суд не приймає до уваги аргументи про те, що позивач ще у 2016 році набув статусу особи, яка не є військовозобов`язаною, у зв`язку із досягненням граничного віку перебування у запасі.
Як вже зазначалось, визначення правового статусу позивача як військовозобов`язаного пов`язане не лише з фактом досягнення ним певного віку, а й із законодавчим регулюванням, чинним на момент виникнення відповідних правовідносин.
На час внесення змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими було збільшено граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі, позивач не досяг нового граничного віку перебування у запасі, а отже, на нього поширювалися положення чинного законодавства щодо обов`язку перебування на військовому обліку.
При цьому, сама по собі наявність у військово-обліковому документі позивача відмітки про зняття з військового обліку не свідчить про його виключення з військового обліку у розумінні Закону №2232-XII, оскільки законодавець розмежовує зазначені поняття та передбачає різні правові наслідки їх застосування.
Так, зняття з військового обліку є тимчасовим припиненням перебування особи на конкретному обліку, яке не припиняє статусу військовозобов`язаного та не позбавляє можливості повторного взяття такої особи на військовий облік у передбачених законом випадках.
Натомість виключення з військового обліку є остаточним припиненням перебування особи на військовому обліку та припиненням статусу військовозобов`язаного.
Аналогічний підхід щодо розмежування правових наслідків зняття та виключення з військового обліку викладений Верховним Судом у постанові від 21.05.2025 у справі №280/2880/24.
Посилання позивача на те, що після досягнення 40-річного віку він автоматично перестав бути військовозобов`язаним, є помилковими, оскільки такі твердження ґрунтуються на застосуванні законодавства у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем відповідного віку, без урахування подальших змін законодавчого регулювання.
Водночас застосування чинних норм Закону №2232-XII до особи, яка на момент набрання ними чинності не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі, не є наданням закону зворотної дії в часі, оскільки такі норми регулюють правовідносини, які тривають, а не змінюють юридичні наслідки, що настали у минулому.
Таким чином, відповідач правомірно відмовив позивачу у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг») відомостей про виключення ОСОБА_1 з військового обліку.
Щодо позовних вимог позивача у частині скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.03.2026 про мобілізацію ОСОБА_1 , суд зазначає про таке.
Так постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі – Порядок № 560).
Відповідно до п. 69 Порядку№ 560 громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), можуть бути направлені на медичний огляд шляхом вручення їм повісток за наявності підстав для проходження медичного огляду відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (зокрема у разі відсутності дійсного рішення військово-лікарської комісії про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або під час дії правового режиму воєнного стану та/або наявності інших підстав, передбачених законодавством), а також направлені на такий огляд у разі, коли такі громадяни самостійно виявили бажання пройти медичний огляд.
Відповідно до п. 72 Порядку №560 рішення щодо придатності резервіста та військовозобов`язаного для проходження військової служби за станом здоров`я визначається військово-лікарською комісією при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
У разі незгоди громадянина з рішенням військово-лікарської комісії при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному (Київському та ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно з ч.13 ст.2 Закону №2232-XII та з метою якісного проведення медичного огляду наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 1.1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Пунктом 1.2 глави 1 Положення №402 встановлено, що військово-лікарська експертиза - це:
медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України);
визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;
установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання. 
За правилами п.1.2 розділу І Положення № 402 Військово-лікарська експертиза - це:
медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців, які проходять базову військову службу); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ;…
Пунктом 2.1 розділу І Положення № 402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Відповідно до п. 2.2 розділу І Положення № 402 Штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону.
Відповідно до п. 2.4.4 п. 2.4 розділу І Положення № 402 на ВЛК регіону покладаються обов`язки, зокрема, з організації військово-лікарської експертизи, керівництва підпорядкованими ВЛК, контролю за їхньою роботою та надання їм методичної і практичної допомоги в зоні відповідальності; розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи.
Згідно з п. 2.4.5 розділу І Положення № 402 ВЛК регіону має право, зокрема, оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення; приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати, відміняти або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. Постанову про придатність до військової служби осіб, звільнених з військової служби, на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК; направляти у заклади охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України на контрольне обстеження, медичний огляд, повторний медичний огляд військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців, які проходять базову військову службу), військовозобов`язаних, резервістів; залучати для вирішення питань військово-лікарської експертизи головних (провідних) медичних спеціалістів та інших лікарів-спеціалістів, за необхідності - інших спеціалістів, начальників медичної служби та представників командування (керівництва) військових частин, де проходить службу військовослужбовець.
Рішенням штатної ВЛК може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд (п. 2.4.6. розділу І Положення № 402).
Постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку (п. 2.4.10. розділу І Положення № 402).
Як випливає з матеріалів справи, відповідно до Довідки ВЛК від 30.03.2026 № 2026-0330-1517-5591-3 проведено медичний огляд позивача. Опис діагнозу : Здоровий. Відповідно до Акту про відмову підпису №30/2025 позивач від рентгенографії, ЕКГ, здачі сечі і крові для проведення аналізу та підпису додатків 4 і 13 «Положення про військово- лікарську експертизу в Збройних Силах України» затвердженого Наказом МОУ від 14.08.2008 №402 у відмітці про ознайомлення з постановою ВЛК.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів оскарження Довідки ВЛК від 30.03.2026 № 2026-0330-1517-5591-3.
Згідно з нормами Положення № 402, у разі непогодження із постановами позаштатних ВЛК, особа має право звернутися до ВЛК вищого рівня із скаргою на дії чи рішення ВЛК.
У свою чергу, ВЛК регіону мають право скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК та направляти військових на контрольний медичний огляд, а також за їх рішенням може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався зі скаргою про протиправність дій/бездіяльності членів Позаштатної постійно діючої ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 при проведенні медичного огляду ні до ВЛК регіону, ні до ЦВЛК та проханням провести повторний медичний огляд із дотримання вимог Положення № 402.
Також відсутні докази звернення позивача по команді до безпосереднього командира за місцем проходження служби із рапортом про скерування його для проходження ВЛК за станом здоров`я.
Тобто, позивач не скористався своїм правом на проведення повторного медичного огляду з метою визначення придатності його до військової служби.
Доказів зворотного позивач суду не надав.
Суд зауважує, що позивач порушення своїх прав пов`язує саме із порушенням проведення ВЛК та неврахування відповідних документів. 
Беручи до уваги наведене вище та ті обставини, що перевірка рішень позаштатних ВЛК на предмет того, чи дотримані всі умови та критерії, передбачені Положенням № 402 при проведенні медичного огляду військового, належить до функцій ВЛК регіону чи ЦВЛК, а остаточного рішення, яке підлягає судовому оскарженню, з приводу придатності позивача до військової служби ВЛК регіону чи ЦВЛК не приймали, суд дійшов висновку про недотримання позивачем вимог Положення № 402 щодо процедури оскарження результатів медичного огляду, що є підставою для відмови у позовних вимог.
Разом із тим суд зауважує про те, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Однак суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки як попередньо зазначалося, суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі №806/526/16, у постанові від 12.06.2020 у справі № 810/5009/18 та у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 600/3273/22-а.
Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 160/7153/20 зазначив, що дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу) сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча
п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку суду в тій мірі, щоб вважати рішення суду обґрунтованим.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позов слід відмовити повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Брильовський Роман Михайлович