РІШЕННЯ
Іменем України

01 липня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/4/26(927/288/26) 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, за участю секретаря судового засідання Балан Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання договорів недійсними, поданої в межах справи за заявою	
КРЕДИТОРА: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕДЕСМА АГРО» (код 44733965) 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15-А	
БОРЖНИК: Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» (код 39180622) 15200, м. Сновськ Корюківського району Чернігівської області, вул. Перемоги, 14	

за участі представників учасників справи:
від позивача: розпорядник майна боржника – арбітражний керуючий Сокол Т.Л.
від відповідача: Савлук І.М. – адвокат (ордер серії АІ №2185294 від 23.04.2026)
від третьої особи: Гула М.С. – адвокат (ордер серії ВІ №1384464 від 30.04.2026)

В судовому засіданні 01.07.2026, на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено скорочене рішення.

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2026 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява від 02.01.2026 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕДЕСМА АГРО» про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» (надалі – Боржник) на підставі ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, яка ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2026 була прийнята до розгляду.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04.02.2026, зокрема відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ»; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Сокол Т.Л.
30 березня 2026 року, в межах даної справи про банкрутство, через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява від 27.03.2026 № 01-32/61-03 Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни (надалі – Позивач) до ОСОБА_1 (надалі – Відповідач) про визнання договорів недійсними (присвоєно єдиний унікальний номер 927/288/26), якою Позивач просить визнати недійсними укладені між сторонами Договори про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) № 28 від 28.03.2025 та № 15 від 15.04.2025.
В обґрунтування заявленого позову Позивач вказує, що оспорювані правочини укладені ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» у «підозрілий» період із заінтересованою особою, адже Відповідач є членом родини власника/керівника Позивача ( ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 ). Відтак дана обставина є самостійною підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Крім того, на думку Позивача, оспорювані правочини мають всі ознаки фраудаторних, оскільки ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» замість повернення дебіторської заборгованості компанії «Agroenergy SP.Z O.O.» у розмірі більше 91 млн. грн, прийняло рішення щодо отримання позики від заінтересованої особи.
Також Позивач зазначає, що на її думку, ОСОБА_3 про укладання спірних правочинів був обізнаний, оскільки є сином Відповідача, а також був власником Позивача, а з липня 2025 року є його керівником; в свою чергу Відповідач, будучи членом родини засновника/керівника Позивача також була обізнана про фінансовий стан останнього, а будучи стороною спірних правочинів мала знати про фінансові показники та зобов`язання Позивача; як наслідок – укладаючи спірні правочини ані керівник Позивача, ані Відповідач не діяли добросовісно та не мали на меті підтримати господарську діяльність Позивача, адже Позивач мав необхідні активи задля ведення господарської діяльності, а фактично мав на меті створення «штучної заборгованості».
Вочевидь подібні дії не є ефективним способом ведення господарської діяльності та спрямовані на шкоду кредиторам, адже фактично виникає додатковий кредитор зі значною сумою боргу, яка впливає на процедуру банкрутства. Керівництво Боржника не мало намірів по поверненню позики, зважаючи на тенденцію 2025 року по невиконанню зобов`язань перед контрагентами – кредиторами.
Враховуючи те, що спірні правочини за своїм змістом суперечать п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, Позивач вважає їх такими, що підлягають визнанню недійсними, у т.ч. на підставі ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.04.2026 постановлено:
клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни про відстрочення сплати судового збору в розмірі 5 324,80 грн до ухвалення судового рішення у даній справі залишити без задоволення;
позовну заяву від 27.03.2026 № 01-32/61-03 Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни про визнання договорів недійсними залишити без руху;
зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху подати до господарського суду разом із заявою про усунення недоліків докази сплати судового збору у розмірі 5 324,80 грн;
роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни, що в разі неусунення всіх недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.
Ухвала суду від 02.04.2026 була направлена позивачу до його електронного кабінету в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» та згідно довідки про доставку електронного листа, роздрукованої з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», доставлений до електронного кабінету 02.04.2026 о 17:38.
Статтею 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України (ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства).
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Враховуючи вищенаведені положення ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 02.04.2026 є такою, що отримана позивачем 03.04.2026.
03.04.2026, у встановлений судом процесуальний строк, з метою усунення виявлених недоліків позивачем через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області подані запитувані документи.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.04.2026 постановлено:
прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 927/4/26 (927/288/26);
розгляд позовної заяви здійснювати в межах справи № 927/4/26 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» за правилами загального позовного провадження;
залучити ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача;
призначити розгляд позовної заяви в підготовчому засіданні на 30 квітня 2026 року;
встановити процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву – протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;
встановити процесуальний строк для подання третьою особою ( ОСОБА_2 ) письмових пояснень щодо позову – протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;
задовольнити клопотання Позивача про витребування від Відповідача та від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Київській області Управління державної реєстрації Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України доказів.
Крім того, в ухвалі від 08.04.2026 суд повідомив Відповідача, що Позивачем поставлено Відповідачу три питання про обставини, що мають значення для справи, в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України.
24.04.2026, у встановлений судом строк, через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 23.04.2026 ОСОБА_2 щодо позову, зі змісту яких вбачається, що третя особа вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_2 зазначає, що, на його думку, спірні правочини є фактично виконаними з боку надавача коштів. На підставі спірних договорів ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» отримало законні підстави для розпорядження грошовими коштами, переданими ОСОБА_1 та ймовірно використовувалась підприємством у своїй господарській діяльності.
До того ж укладення спірних договорів поворотної фінансової допомоги не призвело до неплатоспроможності боржника, а також жодним чином не впливає на задоволення вимог інших кредиторів. Більше того, важливим є й те, що у спірних договорах відсутні ознаки фраудаторності.
Також третя особа зазначає, що зі змісту позову не вбачається достатнього обґрунтування яким чином отримання боржником коштів за цими договорами спричинило негативні наслідки для ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ», в чому виразилися недобросовісні дії їх сторін або зловживання правом.
В даному ж випадку вбачається, що підприємство отримало кошти за спірними договорами та які були спрямовані на фінансування поточної господарської діяльності господарства. Окрім того, в внаслідок укладення договору не відбулося відчуження майна боржника чи зменшення його вартості.
Крім того, зі змісту позовної заяви не вбачається як економічно оспорювані договори вплинули на платоспроможність боржника внаслідок отриманої позики, а саме яким чином зменшилась чи збільшилась кредиторська заборгованість перед іншими кредиторами.
Також ОСОБА_2 вважає, що залишається відкритим питання яким чином будуть захищені та відновлені права і законні інтереси позивача як заінтересованої особи в результаті визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки у боржника зберігатиметься обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти, отримані за цим договором.
На переконання ОСОБА_2 фактично Позивач намагається уникнути виконання грошових зобов`язань перед кредитором, використовуючи процедуру банкрутства як інструмент перегляду економічно невигідних для нього правочинів, що суперечить засадам добросовісності та справедливості цивільного обороту.
Як вбачається із прохальної частини позову ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ», в інтересах якого діє арбітражний керуючий Сокол Т.Л. просить суд визнати недійсними договори про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики). Однак, Позивач не заявляє вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та як наслідок у ОСОБА_2 як нового кредитора формально зникає право вимоги грошових коштів.
Таким чином заявлені позовні вимоги не спрямовані на досягнення реального захисту прав та інтересів кредиторів, оскільки Позивач обмежився виключною вимогою про визнання спірних договорів недійсними, не заявивши при цьому вимог щодо застосування наслідків недійсності правочинів
У даному випадку визнання договорів недійсними без вирішення питання про повернення грошових коштів, фактично отриманих боржником у сумі понад 2 млн грн, призведе до ситуації, за якої: боржник збереже отримані грошові кошти; право вимоги кредитора буде припинено; ліквідаційна маса не зазнає жодного збільшення.
Таким чином, задоволення позову у заявленому вигляді не лише не відновить порушені права кредиторів, а й призведе до безпідставного позбавлення кредитора права вимоги без будь-якого еквівалентного майнового результату для боржника, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Більше того, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки не спрямований на реальне поновлення майнового стану боржника, що виключає можливість його задоволення в судовому порядку.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.04.2026 постановлено клопотання від 23.04.2026 ОСОБА_1 про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву задовольнити; продовжити ОСОБА_1 процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву до 04 травня 2026 року включно.
В підготовчому засіданні 30.04.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 27.05.2026.
Крім того, в підготовчому засіданні 30.04.2026 суд встановив процесуальні строку для подання: позивачем відповіді на відзив – протягом семи днів з дня отримання відзиву на позовну заяву, відповідачем заперечення – протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив, третьою особою письмових пояснень щодо відзиву на позовну заяву – протягом семи днів з дня отримання відповідної заяви по суті справи.
Також в підготовчому засіданні 30.04.2026 суд постановив повторно витребувати від ОСОБА_3 відповідні докази.
05.05.2026, у встановлений судом процесуальний строк (документ сформований в системі 04.05.2026), через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшов відзив від 04.05.2026 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що на думку ОСОБА_1 , підстави для визнання спірних правочинів недійсними відсутні; як наслідок – позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Свої заперечення ОСОБА_1 мотивує тим, що керівник ТОВ «Алексагроенерджи» відповідно до принципу свободи підприємницької діяльності має повне право самостійно визначати стратегію ведення господарської діяльності, обирати форми та методи фінансування, також приймати управлінські рішення на власний розсуд, виходячи з економічної доцільності.
ОСОБА_1 вважає, що вона, як фізична особа, має повне право вільно розпоряджатися належними їй грошовими коштами на власний розсуд, у т.ч. надавати фінансову допомогу юридичним особам, зокрема, підприємству, керівником якого є її син. Таке розпорядження коштами є проявом реалізації її права приватної власності та не потребує додаткового обґрунтування економічної доцільності перед третіми особами.
Крім того, в результаті укладення спірних правочинів, ТОВ «Алексагроенерджи» не втратило жодного майна, а навпаки набуло грошові кошти, які були використані не лише для забезпечення поточної господарської діяльності товариства, а й частково спрямовані на погашення своїх зобов`язань. 
Щодо обраного Позивачем способу захисту прав та інтересів Відповідач зазначає, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 щодо застосування норм частини 3 статті 216, частин 1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України виснував, зокрема, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Відповідач вважає, що обраний Позивачем спосіб захисту є неповним та не відповідає критерію ефективності, визначеному Верховним Судом, оскільки сам по собі не забезпечує ані відновлення порушених прав, ані збільшення ліквідаційної маси боржника.
Більше того, у разі задоволення позову та визнання оспорюваних правочинів недійсними, настануть наслідки, прямо протилежні цілям процедури банкрутства. Так, товариство буде зобов`язане повернути ОСОБА_1 отримані за договорами позики грошові кошти, що фактично призведе до зменшення активів боржника та, відповідно, до зниження рівня задоволення вимог кредиторів. Отже, заявлені розпорядником майна вимоги не лише не відповідають правовим підходам, сформульованим Верховним Судом, але й їх задоволення матиме негативні наслідки для майнового стану боржника, що, на думку Відповідача, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Додатком до даної заяви по суті справи є витребувані від ОСОБА_3 документи, у т.ч. інформація щодо родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Крім того, ОСОБА_1 повідомила про відсутність наразі можливості надати нотаріально посвідчену заяву свідка, однак до наступного судового засідання відповідний документ буде поданий до суду.
08.05.2026, у встановлений судом процесуальний строк, Позивачем через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області подано відповідь від 07.05.2026 №01-32/07-05 на відзив зі змісту якої вбачається, що Позивач не погоджується з доводами Відповідача.
Так, серед іншого, Позивач вважає, що він вірно обрав спосіб захисту, оскільки визнання договорів недійсними матиме наслідком: 
- відмову у визнанні грошових вимог ОСОБА_2 , оскільки недійсне зобов`язання є недійсним з моменту його вчинення, а відтак Відповідач не може відступити право вимоги третій особі по недійсним зобов`язанням;
- Відповідач повинен буде звертатися до Позивача з вимогами про повернення безпідставно отриманих грошових коштів, а не на підставі Договорів позики, відтак вимоги Відповідача матимуть характер поточних, а не конкурсних вимог.
- визнання недійсними Договорів вплине на Аналіз фінансового стану боржника, виявлення ознак доведення, приховування банкрутства та додатково буде підстава для застосування солідарної відповідальності (у разі необхідності).
- зміна особи кредитора з третьої особи на Відповідача та присвоєння останньому ознаки «заінтересованого» кредитора, втрата можливості впливати на хід процедури банкрутства та приймати рішення на шкоду іншим кредиторам.
Також Позивач звертає увагу на ігнорування Відповідачем вимог закону щодо своєчасного надання відповідей на запитання у формі заяви свідка.
Крім того, Позивач зауважує, що вищезгаданою ухвалою суду від 08.04.2026 відповідні докази витребовувались саме від ОСОБА_3 , а не від ОСОБА_1 , яка, на думку арбітражного керуючого Сокол Т.Л., не наділена повноваженнями надавати ті чи інші пояснення з питань, віднесених до компетенції керівника товариства; при цьому, ОСОБА_1 не повідомляє яким чином запитувані докази перебувають у її володінні.
У відповіді на відзив Позивач також просив суд застосувати відносно ОСОБА_3 заходи процесуального примусу, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, у вигляді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом та стягнення в дохід Державного бюджету штрафу у сумі від 3 328 грн до 33 280 грн.
18 травня 2026 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 15.05.2026 ОСОБА_2 щодо відповіді на відзив в яких він, серед іншого, вказує, що, на його думку, дії Позивача – арбітражної керуючої Сокол Тетяни Леонідівни – у межах даного спору свідчать не про належне виконання покладених на неї Кодексом України з процедур банкрутства обов`язків, а про фактичне використання процесуальних механізмів всупереч інтересам самого боржника та з метою досягнення стороннього результату, який не пов`язаний із відновленням платоспроможності Товариства чи збільшенням його ліквідаційної маси.
З аналізу ж процесуальної поведінки представника Позивача вбачається, що основний акцент у справі штучно зміщується із предмета спору на обставини, які не мають самостійного правового значення для вирішення даної справи.
Зокрема, у відповіді на відзив на позовну заяву Позивач акцентує увагу суду на нібито порушенні Відповідачем положень ст. 88, 90 Господарського процесуального кодексу України, хоча фактично поставлені питання не спрямовані на встановлення істотних для справи обставин; чинним процесуальним законодавством чітко пов`язано право з боку учасника справи на постановку запитань із їх змістом, який повинен мати значення для справи.
Разом із тим, Позивача при постановці запитань цікавиться виключно наявністю родинних зв`язків між ОСОБА_3 та Відповідачем по справі, економічної доцільності та мети надання позики; однак, надання відповіді на ці запитання жодним чином не сприятиме покращенню правової позиції саме Товариства як Позивача по справі, оскільки ані наявність чи відсутність родинних зв`язків між сторонами правочину, ані суб`єктивне бачення «економічної доцільності» не є визначальними критеріями для оцінки дійсності правочину.
Сам по собі факт спорідненості осіб не свідчить про фраудаторність правочину та не може бути самостійною правовою підставою для визнання договору недійсним. Аналогічно, оцінка доцільності укладення господарських договорів не входить до предмета доказування у цій справі, оскільки цивільне та господарське законодавство України ґрунтується на принципах свободи договору, диспозитивності та презумпції правомірності правочину.
Більше того, фактично поставлені питання спрямовані не на встановлення юридично значущих обставин, а на формування підстав для подальших процесуальних звинувачень та створення штучного негативного контексту навколо інших учасників справи.
Відтак, поставлені Позивачем питання не спрямовані на встановлення обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а фактично використовуються як спосіб прихованого тиску на Відповідача.
Поданий позов третя особа вважає таким, що жодним чином не спрямований за покращення матеріального стану Товариства і не спрямований на захист його законних прав та інтересів. Навпаки, наслідком подання та підтримання даного позову є виключно подальше збільшення витрат Товариства, пов`язаних із судовим розглядом справи, оплатою професійної правничої допомоги та несенням інших процесуальних витрат.
При цьому єдиним фактичним результатом, на досягнення якого спрямований даний позов, є усунення третьої особи від участі у комітеті кредиторів. Більше того, у поданій відповіді на відзив представник Позивача фактично прямо визнає, що саме відсторонення представника третьої особи є основною метою звернення до суду із цим позовом.
Таким чином, дії арбітражної керуючої Сокол Т.Л. свідчать про використання механізму судового захисту не для відновлення порушених прав чи інтересів боржника, а як інструменту впливу на склад комітету кредиторів та перерозподіл корпоративного контролю в процедурі банкрутства, що суперечить як завданням господарського судочинства, так і фундаментальним принципам Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до яких арбітражний керуючий повинен діяти неупереджено, добросовісно та в інтересах усієї конкурсної маси кредиторів, а не окремих учасників провадження.
Крім того, третя особа підтримала свою думку, щодо неефективності обраного Позивачем способу захисту, оскільки звертаючись з даним позовом останній ігнорує питання застосування наслідків недійсності правочину; отже, задоволення позовних вимог у редакції, викладеній Позивачем, жодним чином не вирішує спір остаточно, оскільки породжує лише два нових щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, а отже жодним чином не сприяє реалізації завдань господарського судочинства.
18.05.2026 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшло заперечення від 15.05.2026, зі змісту якого вбачається, що Відповідач не погоджується з відповідними твердженнями Позивача.
При цьому, Відповідач зазначає, що, звертаючись з позовом Позивач не довів факт наявності будь-якої шкоди, завданої боржнику чи кредиторам внаслідок укладення спірних правочинів. Навпаки, внаслідок укладення товариство отримало грошові кошти, тобто відбулось збільшення активів боржника, а не їх безоплатне чи збиткове вибуття. 
Матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок укладення спірних договорів майновий стан боржника погіршився, зменшилась ліквідаційна маса або стало неможливим задоволення вимог кредиторів. Отже, одна з ключових умов застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства – порушення прав боржника або кредиторів – заявником належними та допустимими доказами не підтверджена.
Щодо надання ОСОБА_1 документів, які витребовувалися від ОСОБА_3 , Відповідач зазначає, що вони були надані його повноважним представником – адвокатом Савлук І.М. за погодженням з ОСОБА_3 , інтереси якого вказаний адвокат представляє у іншій справі; при цьому, Відповідач акцентує, що процесуальне значення має сам факт надання запитуваних доказів.
Також Відповідач зауважує, що справжньою метою подання даного позову є не захист інтересів кредиторів чи збільшення ліквідаційної маси боржника, а виключно намагання арбітражного керуючого поставити під сумнів дійсність укладених правочинів та штучно сформувати висновок про нібито недобросовісність дій боржника.
При цьому сам розпорядник майна фактично визнає, що навіть у разі задоволення позову зобов`язання боржника не припиняються та не зникають, а змінюється виключно правова природа вимог кредитора – з конкурсних на поточні. 
Тобто подання даного позову жодним чином не призводить до зменшення заборгованості боржника чи відновлення його платоспроможності, а відтак не свідчить про наявність реальної економічної або правової мети для оспорення правочинів.
Більше того, станом на сьогодні право вимоги за відповідними зобов`язаннями належить іншій особі, яка на законних підставах набула право вимоги та має право на повернення грошових коштів. Відтак незалежно від результатів розгляду даного спору обов`язок боржника щодо повернення отриманих коштів продовжує існувати.
За таких обставин доводи розпорядника майна свідчать про використання механізму оспорення правочинів не з метою захисту інтересів усіх кредиторів, а виключно як інструменту зміни черговості та правового статусу кредиторських вимог.
20.05.2026 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшло клопотання від 20.05.2026 ОСОБА_1 про поновлення встановленого законом процесуального строку на подання нотаріально посвідченої заяви свідка (яка є додатком до заперечення).
В паперовій формі дане клопотання та заява свідка надійшли до Господарського суду Чернігівської області 25.05.2026 (здані для відправки до відділення поштового зв`язку 20.05.2026).
Звертаючись з даним клопотанням Відповідач зазначає, що встановлений законом процесуальний строк на вчинення відповідної процесуальної дії був пропущений нею з об`єктивних причин, що не залежали від її волі (у місті перебування відповідачки нотаріуси відмовлялися вчиняти відповідну дію).
В судовому засіданні 27.05.2026 року Позивач заперечив проти даного клопотання ОСОБА_1 , а повноважна представниця третьої особи вирішення даного клопотання віднесла на розсуд суду.
За правилами ст. 90 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
Отже, відповіді на запитання Позивача мали бути подані Відповідачем до Господарського суду Чернігівської області не пізніше ніж 24.04.2026 (з урахуванням передбачених ст. 116 Господарського процесуального кодексу України правил обчислення процесуальних строків), однак фактично заява свідка була подана через систему «Електронний суд» 20.05.2026, а в паперовій формі – 25.05.2026 (здана для відправки до відділення поштового зв`язку 20.05.2026).
За змістом ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (справа «Walchli v. France», заява № 35787/03, рішення від 26.07.2007). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998).
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (постанова Верховного Суду від 23.10.2023 у справі № 910/9714/22).
Дослідивши зміст клопотання Відповідача про поновлення встановленого законом процесуального строку на подання заяви свідка, з огляду на визначені відповідачкою причини несвоєчасного подання відповідної заяви, суд, керуючись принципами господарського судочинства щодо верховенства права та змагальності сторін (з огляду на те, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України), а також враховуючи позицію Відповідача щодо спірних правовідносин, дійшов висновку про можливість поновлення пропущеного процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії.
Зокрема, суд врахував вік Відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також те, що лише 23.04.2026 Відповідачем було укладено договір про надання правової допомоги з Савлук І.М.
Щодо заперечень Позивача проти поновлення строку на подання Відповідачем відповідей на питання суд зазначає, що саме Позивачем було ініційовано надання ОСОБА_1 таких відповідей.
В підготовчому засіданні 27.05.2026 оголошено перерву до 15:30.
Після перерви через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшло клопотання від 27.05.2026 ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи документів.
За результатами розгляду вищезгаданого клопотання позивача про застосування до ОСОБА_3 заходів процесуального примусу суд постановив ухвалу від 27.05.2026 про його часткове задоволення.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.05.2026 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 08 червня 2026 року.
В судовому засіданні 08.06.2026 оголошено перерву до 18.06.2026.
Після закінчення судового засідання 08.06.2026 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшло клопотання від 08.06.2026 ОСОБА_1 про поновлення встановленого законом процесуального строку на подання доказів – Акту від 27.03.2025 приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСНА-АГРО».
Вказаний документ надається Відповідачем на підтвердження джерела отримання грошових коштів, що є предметом спірних правочинів; як наслідок – даний документ має значення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин даної справи, а, отже, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Неможливість подання зазначеного доказу у строк, встановлений процесуальним законом, Відповідач обумовлює тим, що позовна заява не містила доводів, заперечень чи сумнівів щодо джерела походження грошових коштів, наданих Товариству за спірними договорами; відповідно, питання щодо походження таких коштів не входило до предмета спору та не було визначене Позивачем як одна з підстав позову.
Розглянувши клопотання Відповідача про поновлення строку на подання доказу, з огляду на завдання господарського судочинства, яке полягає, зокрема, у справедливому вирішенні судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, суд постановив протокольну ухвалу про залишення його без задоволення, оскільки воно подане вже на стадії розгляду справи по суті, однак згідно з процесуальним законом (ст. 177 Господарського процесуального кодексу України) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів є завданнями саме підготовчого провадження.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в судовому засіданні 18.06.2026 суд встановив, що вищезгадана заява по суті справи – заперечення подані Відповідачем до Господарського суду Чернігівської області з пропуском встановленого судом процесуального строку.
Присутня в судовому засіданні 18.06.2026 повноважна представниця Відповідача заявила усне клопотання про поновлення відповідного процесуального строку, розглянувши яке суд, з огляду на вищенаведені норми ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України та практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, керуючись принципами господарського судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін, постановив протокольну ухвалу про його задоволення. Зокрема, суд врахував, що заперечення були подані з пропуском строку лише на 1 день і до них не додавалися будь – які докази.
В судовому засіданні 18.06.2026 оголошено перерву до 01.07.2026.
В судовому засіданні 01.07.2026, на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено скорочене рішення.
За заявами учасників справи судові засіданні у даній справі були проведені в режимі відеоконференції.
Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» зареєстроване в якості суб`єкта господарювання 15.04.2014, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 10651020000018532. Основний вид діяльності: оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.
Засновником ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» є ОСОБА_3 . З 08.07.2025 ОСОБА_3 є директором товариства.
Згідно з Актовим записом про народження, сформованим за допомогою Єдиного порталу державних послуг Дія, ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 .
28 березня 2025 року між фізичною особою ОСОБА_1 (надалі – ФО) та ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі директора ОСОБА_4 (Товариством) був укладений Договір № 28 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики), за умовами якого ФО зобов`язався надати Товариству поворотну безвідсоткову фінансову допомогу (позику) в розмірі 1 250 000,00 грн, а Товариство – повернути надані грошові кошти в повному обсязі не пізніше 30.09.2025. Поворотна фінансова допомога надається Товариству на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.
15 квітня 2025 року між фізичною особою ОСОБА_1 (надалі – ФО) та ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі директора ОСОБА_4 (Товариством) був укладений Договір № 15 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики), за умовами якого ФО зобов`язався надати Товариству поворотну безвідсоткову фінансову допомогу (позику) в розмірі 904 000,00 грн, а Товариство – повернути надані грошові кошти в повному обсязі не пізніше 30.09.2025. Поворотна фінансова допомога надається Товариству на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.
Виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по наданню в позику грошових коштів на загальну суму 2 154 000,00 грн підтверджується:
по Договору № 28 від 28.03.2025 – платіжною інструкцією № 4851311 від 28.03.2025;
по Договору № 15 від 15.04.2025 – платіжними інструкціями № 4864867 від 15.04.2025 та № 4876305 від 30.04.2025.
01 травня 2025 року між фізичною особою ОСОБА_1 (Первісним кредитором) та ОСОБА_2 (Новим кредитором) був укладений Договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого Первісний кредитор зобов`язався передати Новому кредитору право вимоги до ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» на загальну суму 2 154 000,00 грн за вищевказаними 2 договорами про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики), укладеними між ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» та ОСОБА_1 , а Новий кредитор – сплатити Первісному кредитору грошові кошти в розмірі 2 154 000,00 грн без ПДВ після підписання цього договору в строк до 31.12.2036.
Права грошової вимоги вважаються відступленими Новому кредитору в день підписання цього Договору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу права вимоги до Нового кредитора останній стає кредитором по відношенню до ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь – яких додаткових дій з боку Нового кредитора або Кредитора або підписання будь – яких документів.
В цей же день, 01.05.2025, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був підписаний акт приймання – передачі документів за договором про відступлення права вимоги: договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) та доказів на підтвердження перерахування коштів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне:
предметом судового розгляду стали вчинені між сторонами менш ніж за 3 роки до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» два оспорювані правочини: договори про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики): від 28.03.2025 № 28 та від 15.04.2025 № 15.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 27.10.2022 у справі № 904/1907/15 тощо.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19, від 27.06.2022 у справі № 638/20682/15-ц).
Отже, під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд перш за все має встановити чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення, а не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним та порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 711/3426/19, від 07.04.2022 у справі № 201/11469/19, від 13.03.2023 у справі № 398/1796/20, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 925/889/20, від 25.08.2022 у справі № 922/1978/16 (922/2045/21), від 28.09.2022 у справі № 910/6165/21).
Правила та підстави недійсності правочинів регламентовані положеннями Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Зокрема, статтею 215 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо недійсності правочину, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Водночас, крім наведених в статті 215 ЦК України загальних вимог щодо недійсності правочину, спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ), частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).
Так, інститут визнання недійсними правочинів боржника у справі про банкрутство врегульований положеннями статті 42 чинного КУзПБ, частина перша якої визначає підстави, за яких господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів.
Крім цього, підстави для недійсності у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора правочинів, вчинених боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, також визначені частиною другою цієї статті КУзПБ.
Тож законодавство з питань банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, які застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, що врегульований законодавством про банкрутство.
На відміну від вимог Цивільного кодексу України законодавство про банкрутство (стаття 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, однак врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків («сумнівного», «підозрілого» періоду, протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.
При цьому, стаття 42 КУзПБ імперативно визначає, що таким «підозрілим» періодом є три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Водночас, з урахуванням усталеної правової позиції Верховного Суду викладеної, зокрема, у постановах від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13, від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, визначення законодавством спеціальних підстав для недійсності правочину, вчиненого боржником, не виключає можливості для оспорення такого правочину за зверненням зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів за загальних підстав, передбачених нормами ЦК України чи інших законів, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, відповідно до якої позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 1, 44 КУзПБ, розпорядник майна – арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення процедури розпорядження майном. Під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, здійснення аналізу його фінансового стану, а також визначення наступної процедури (санації чи ліквідації). Про призначення розпорядника майна господарський суд постановляє ухвалу.
Розпорядник майна зобов`язаний, зокрема, вживати заходів для захисту майна боржника; проводити аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника та становища на ринках боржника, встановлювати за результатами його проведення наявність або відсутність ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, вчинення незаконних дій у разі банкрутства.
Розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у тому числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом, а також позовів щодо визнання недійсними актів, прийнятих у процедурі розпорядження майном щодо зміни організаційно-правової форми боржника.
Згідно висновків Верховного Суду, відображених у постанові від 27 лютого 2024 року у справі № 910/15043/21 (910/13122/22), частину дев`яту статті 44 КУзПБ слід розуміти таким чином, що розпорядник майном вправі звертатися до господарського суду з вимогами щодо визнання недійсними правочинів, поєднуючи їх з вимогами про стягнення коштів або про витребування майна з володіння відповідача.
При цьому розпорядник майна не має ані власного права, яке стосується правочину боржника чи майна, ані власного інтересу у визнанні правочину недійсним і витребуванні майна (у тому числі похідного). Отже, розпорядник майна у судовому процесі діє як законний процесуальний представник боржника. При цьому за аналогією закону слід застосовувати відповідні положення статей 55, 57 ГПК України. Так, у разі відкриття провадження за таким позовом боржник набуває статусу позивача, але зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги можлива лише за письмовою згодою розпорядника майна; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє розпорядника майна права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20, пункт 93).
Отже, у даному випадку фактичним позивачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ», а арбітражний керуючий Сокол Т.Л. є його законним процесуальним представником.
Як вбачається з матеріалів справи, у якості підстави заявлених позовних вимог визначено обставини вчинення ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» оспорюваних правочинів у «підозрілий» період із заінтересованою особою. Крім того, на думку Позивача, оспорювані правочини мають всі ознаки фраудаторних, оскільки ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» замість повернення дебіторської заборгованості компанії «Agroenergy SP.Z O.O.» у розмірі більше 91 млн. грн, прийняло рішення щодо отримання позики від заінтересованої особи. На думку Позивача, укладаючи вказані правочини, Відповідач не діяв добросовісно та не мав на меті підтримати господарську діяльність Позивача, адже Позивач мав необхідні активи задля ведення господарської діяльності, а фактично мав на меті створення «штучної заборгованості». Вочевидь подібні дії спрямовані на шкоду кредиторам, адже фактично виникає додатковий кредитор зі значною сумою боргу, яка впливає на процедуру банкрутства. 
Отже, до предмету доказування за визначеного у цій справі предмету спору та змісту спірних правовідносин, належить, зокрема, встановлення:
вчинення сторонами оспорюваних правочинів з метою заподіяти зло (завдати шкоди кредиторам);
порушення суб`єктивного цивільного права Позивача укладеними договорами позики, наявність якого має встановлюватися на момент їх укладення.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використала / використали право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц дійшла висновку, що Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Цивільно – правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Будь – який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів щодо його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). 
Вчинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).

Щодо моменту укладення оспорюваних договорів
Як вбачається із матеріалів даної справи, у період укладення оспорюваних договорів у ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» вже існувала заборгованість перед:
ТОВ «ДОРАДО-ТРАНС» за Договором від 21.10.2024 № 21/10-2024-01 про надання послуг з транспортно – експедиційного обслуговування з 18.11.2024 в розмірі 1 557 945,00 грн (рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.10.2025 у справі № 927/687/25);
ТОВ «МЕНОРА ЛОГІСТІК АГРО» за Договором від 25.10.2024 № 2510/2024 з 19.11.2024 в розмірі 272 495,14 грн (Акт надання послуг № 358 від 16.11.2024; рахунок на оплату № 352 від 16.11.2024);
ТОВ «БРІЗ АГРОІНВЕСТ» за Договором поставки від 06.11.2024 № К – 061124 з 25.12.2024 в розмірі 2 473 624,18 грн (рішення Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2026 у справі № 927/1158/25);
ФГ «ЗЕЛЕНИЙ ОБРІЙ» за Договорами купівлі – продажу від 17.12.2024 № 17-12-2024-01, від 19.12.2024 № 19-12-2024-01, від 24.12.2024 № 24-12-2024-01 з 30.01.2025 в розмірі 660 832,00 грн (заява до Господарського суду Чернігівської області про визнання кредиторських вимог до боржника з додатками);
ТОВ «АГРОРЕЙЛС» за Договором на транспортно – експедиційне обслуговування від 14.02.2025 № 1402202514 з 28.03.2025 в розмірі 224 088,00 грн (рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2025 у справі № 927/707/25);
ТОВ «ПАВЛОГРАДЗЕРНОПРОДУКТ» за Договором поставки від 06.03.2025 № П1003К з 31.03.2025 в розмірі 3 349 177,73 грн (рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.02.2026 у справі № 927/848/25);
ТОВ «ЛЕДЕСМА АГРО» за Договором поставки від 20.02.2025 № АЕ-2002 з 12.04.2025 в розмірі 6 211 670,26 грн (рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.08.2025 у справі № 927/634/25);
У фінансовій звітності малого підприємства ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» станом на 31.12.2024, серед іншого, було зазначено, що:
дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги - 30 811,7 тис. грн;
інша поточна дебіторська заборгованість - 109 843,7 тис. грн;
короткострокові кредити банків - 33 292,1 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями - 1 203,5 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги - 88 149,8 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками з бюджетом - 2 763,0 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками зі страхування - 125,1 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками з оплати праці - 510,7 тис. грн;
інші поточні зобов`язання - 23 867,8 тис. грн;
чистий прибуток - 2 022,0 тис. грн.
У фінансовій звітності малого підприємства ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» станом на 31.12.2025, серед іншого, було зазначено, що:
дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги – 28 696,3 тис. грн;
інша поточна дебіторська заборгованість – 97 881,1 тис. грн;
короткострокові кредити банків – 13 633,6 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги – 68 684,8 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками з бюджетом – 1 389,3 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками зі страхування - 100,0 тис. грн;
поточна кредиторська заборгованість за розрахунками з оплати праці - 821,0 тис. грн;
інші поточні зобов`язання – 62 089,4 тис. грн;
чистий прибуток – 1 819,2 тис. грн.
У витязі з фінансової звітності ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» за 2025 рік щодо дебіторської заборгованості станом на 01.01.2026, серед іншого, вказано, що:
дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги (рядок 1125) Agroenergy SP.Z O.O. – 16 704 136,69 грн; предмет заборгованості: кукурудза, пшениця;
інша поточна дебіторська заборгованість (рядок 1155) Agroenergy SP.Z O.O. – 74 673 890,08 грн; предмет заборгованості: н/причів Zaslaw;
інша поточна дебіторська заборгованість (рядок 1155) Agroenergy SP.Z O.O. – 835 315,55 грн; предмет заборгованості: доставка причепів.
Наявність станом на 31.12.2024 непогашеної дебіторської заборгованості перед ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» повністю визнається Відповідачем (лист від 14.04.2026 № 14/04-2026-01): 
у ТОВ «ЛЕДЕСМА АГРО» за Договором купівлі – продажу від 24.09.2024 № ТО-2409 в розмірі 2 488 696,23 грн;
у «Agroenergy SP.Z O.O.» за Договором купівлі – продажу від 20.10.2022 № 201022-AG-AAE-C в розмірі 8 172 048,80 грн;
у «Agroenergy SP.Z O.O.» за Договором купівлі – продажу від 12.09.2022 № 120922-AG-AAE-W в розмірі 8 532 087,89 грн.
Додатково у відзиві на позов (том 2, а.с. 1 – 14) Відповідач визнає існування наступної дебіторської заборгованості перед ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ»:
у ТОВ «Агро Лайф-2017» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 – 2025 роки, в розмірі 47 322,18 грн;
у ПП «Агрофірма «Чорний ріг» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 – 2025 роки, в розмірі 24 176,43 грн та 5 039,88 грн;
у ТОВ «Біоенерджі – Вінниця» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 – 2025 роки, в розмірі 6 649,56 грн;
у ПСП «Дружба» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 – 2025 роки, в розмірі 11 609,22 грн;
у ТОВ «Олві Груп Україна» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 10 869,77 грн;
у СТОВ «Щорссільгоспсервіс» по Договору перевезення вантажу № 4-01082024 від 01 серпня 2024 року (розмір не визначено);
у ТОВ «Північно-українська експортно-імпортна компанія» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 14 111,64 грн;
у ПСП «Прогрес» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 – 2025 роки, в розмірі 30 851,72 грн, 714 267,14 грн, 30 837,36 грн;
у ТОВ «Гелеон Плюс» – дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 рік, в розмірі 243 000,50 грн; дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 134 895,38 грн; 23 436,00 грн;
у ТОВ «Ледесма Агро» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 рік, в розмірі 3 649 069,76 грн;
у ТОВ «Лондор Траст» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 рік, в розмірі 34 560 грн; 59 793,69 грн; 153 600,00 грн;
у ТОВ «ВЄКЄТА» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 1 240 757,09 грн;
у Фермерське господарство «Цигоняко» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2024 рік, в розмірі 12 000 грн;
у ТОВ «Агроферта» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 87 550,28 грн;
у ТОВ «Анкол Трейд» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 15 800 грн;
у ТОВ «Астра» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 9 999,98 грн;
у ПП «Євро Ліс» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 5 400,12 грн;
у ПАТ «Щорський завод продовольчих товарів» - дебіторська заборгованість, що обліковувалась станом на 2025 рік, в розмірі 13 000 грн.
Наявність дебіторської заборгованості «Agroenergy SP.Z O.O.» перед ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» підтверджується також рішенням Міжнародного комерційного арбітражу «ad hoc» від 10.07.2023 по справі № АС-11/04/2023, постановою Касаційного адміністративного суду від 02.04.2026 по справі № 620/15427/24, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 620/11720/24.

Щодо контрагенту, з яким боржник учинив оспорювані правочини:
Як було вказано вище, засновником ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» є ОСОБА_3 (Відповідач у справі). З 08.07.2025 ОСОБА_3 є директором товариства.
Згідно з Актовим записом про народження, сформованим за допомогою Єдиного порталу державних послуг Дія, ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 .
Згідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, заінтересованими особами стосовно боржника є, зокрема, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. 
Таким чином, оспорювані правочини про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики) були вчинені ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» із заінтересованою особою.

Чи були вчинені сторонами оспорювані правочини з метою завдати шкоди кредиторам?
Згідно ст. 1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 211 Господарського кодексу України (чинного протягом укладення оспорюваних договорів) було передбачено, що засновники (учасники) суб`єкта підприємництва, власник майна, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, у межах своїх повноважень зобов`язані вживати своєчасних заходів щодо запобігання його банкрутству.
Власники майна державного (комунального) або приватного підприємства, засновники (учасники) суб`єкта підприємництва, що виявився неплатоспроможним боржником, кредитори та інші особи в межах заходів щодо запобігання банкрутству вказаного суб`єкта можуть подати йому фінансову допомогу в розмірі, достатньому для погашення його зобов`язань перед кредиторами, включаючи зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), та відновлення платоспроможності цього суб`єкта (досудова санація).
Подання фінансової допомоги боржнику передбачає його обов`язок взяти на себе відповідні зобов`язання перед особами, які подали допомогу, в порядку, встановленому законом.
Матеріалами справи підтверджується, що в 2025 році фінансовий стан Позивача став погіршуватися: зокрема, згідно фінансової звітності ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» станом на 31.12.2025, інші поточні зобов`язання зросли на 38 221,6 тис. грн у порівнянні з минулим роком, а чистий прибуток зменшився на 202,8 тис. грн.
Тому надання боржнику безвідсоткової фінансової допомоги його засновником являється швидким, доступним та передбаченим законодавством заходом щодо запобігання банкрутству суб`єкта підприємництва. 
ОСОБА_1 не є засновником боржника, однак фактично вона діяла за вказівкою ОСОБА_3 (її сина та засновника ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ») та надавала фінансову допомогу товариству «з метою збільшення обігових коштів, необхідних для забезпечення безперервного ведення господарської діяльності підприємства» (заява свідка ОСОБА_1 від 19.05.2026). 
Оспорювані правочини мали певну правову та фактичну мету – погашення заборгованості перед кредиторами ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ». 
Під час розгляду справи був встановлений факт виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по наданню в позику ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» грошових коштів на загальну суму 2 154 000,00 грн. 
При цьому суд зазначає, що внаслідок укладення оспорюваних договорів про надання безвідсоткової фінансової допомоги ОСОБА_1 не отримала жодних преференцій у задоволенні своїх вимог на шкоду іншим кредиторам боржника, оскільки за змістом ст. 1 КУзПБ, він є заінтересованою особою стосовно боржника і не має права вирішального голосу на зборах (комітеті) кредиторів, тобто можливості впливати на процедуру банкрутства.
В той же час, суд не надає оцінку обставинам відступлення ОСОБА_1 прав вимоги до боржника ОСОБА_2 , оскільки тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним та порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Щодо доводів Позивача про те, що ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ», замість повернення дебіторської заборгованості компанії «Agroenergy SP.Z O.O.» у розмірі більше 91 млн. грн, прийняло рішення про отримання позики від заінтересованої особи, суд зазначає, що дана обставина не є підставою для визнання правочинів недійсними. Однак у випадку, якщо така бездіяльність керівництва товариства призвела до доведення його до банкрутства, це може бути підставою для покладення на винних осіб субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника.
Під час розгляду справи не було встановлено, що саме внаслідок укладення оспорюваних правочинів боржник став неплатоспроможним. Оспорювані правочини не були спрямовані на уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Внаслідок учинення цих правочинів не відбувалось виведення майна боржника на третіх осіб. Вони не створили преференцій у задоволенні вимог ОСОБА_1 на шкоду іншим кредиторам боржника шляхом порушення встановленої законом черговості або пропорційності задоволення вимог окремого класу кредиторів.
За таких обставин, суд відхиляє доводи Позивача, що укладені між ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» та ОСОБА_1 договори про надання безвідсоткової фінансової допомоги є фраудаторними правочинами.

Щодо способу захисту порушених прав Позивача
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України. 
Перелік способів захисту порушених прав та інтересів, закріплений у наведеній нормі, не є вичерпним. Абзацом дванадцятим частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.)
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.
Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною другою статті 2 ГПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22, позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування / повернення майна з володіння відповідача.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19 та від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства (такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначила що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
У цій справі Позивач просить визнати недійсними договори про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики), за якими ОСОБА_1 надала в позику ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» грошові кошти на загальну суму 2 154 000,00 грн.
Оскільки оспорювані договори є односторонніми правочинами і позика не була повернута Позивачу, суд не погоджується з доводами Відповідача та Третьої особи про те, що Позивач повинна була заявлені позовні вимоги обов`язково поєднати з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, адже за цими правочинами ОСОБА_1 не отримувала від ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» грошові кошти або будь – яке інше майно.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/3831/22 ухвалила постанову від 07.02.2024, в пункті 86 якої підтримала висновок Касаційного цивільного суду у постановах від 11.08.2021 у справі № 344/2483/18 та від 12.04.2023 у справі № 461/4066/21 про те, що зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 06.08.2025 по справі № 906/43/22 зроблено висновок про те, що з урахуванням аналізу норм статей 216, 1212 ЦК України, статті 1 КУзПБ, правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, грошові вимоги кредитора до боржника у справі про банкрутство, які випливають з факту визнання оспорюваного правочину недійсним, мають поточний характер, якщо спростування презумпції правомірності зазначеного правочину та його відпадіння як правової підстави для набуття майна відбулося після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Як було вказано вище, у спірних правовідносинах розпорядник майна не має ані власного права, яке стосується правочинів боржника, ані власного інтересу у визнанні правочинів недійсними (у тому числі похідного). Отже, розпорядник майна у судовому процесі діє як законний процесуальний представник боржника (Позивача у справі – ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ»).
За таких обставин, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів позики не поновить порушених прав Позивача, оскільки в такому випадку у ТОВ «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» виникне обов`язок повернути позикодавцю отримані в позику грошові кошти на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України.
При цьому, такі вимоги, з урахуванням висновків викладених у постанові СП КГС ВС від 06.08.2025 у справі № 906/43/22, будуть мати поточний характер.
Зважаючи на те, що згідно ч. 5 ст. 41 КУзПБ, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, задоволення заявлених позовних вимог погіршить становище боржника у справі про банкрутство, адже після набрання законної сили рішенням про визнання договорів позики недійсними позикодавець може звернутися з позовом про стягнення перерахованих Позивачеві грошових коштів за недійсними правочинами (абз. 3 ч. 8 ст. 45 КУзПБ), що також вплине і на подальшу можливість задоволення вимог конкурсних кредиторів.
Отже, Позивачем було обрано неефективний спосіб захисту, оскільки він не забезпечує відновлення порушеного права Позивача.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
У позовній заяві Позивач, серед іншого, вказує, що укладання правочину із заінтересованою особою є самостійною і достатньою підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 2 ст. 42 КУзПБ. При цьому, Позивач посилається на висновки викладені у постанові КГС ВС від 17.02.2026 у справі № 906/939/23 (906/656/25).
Втім, суд не може погодитися з такими доводами Позивача, оскільки в абз. 1 ч. 2 ст. 42 КУзПБ вказано, що правочини можуть бути визнані недійсними господарським судом.
У вказаній вище постанові КГС ВС від 17.02.2026 у справі № 906/939/23 (906/656/25) Верховний Суд не робив висновків щодо застосування правових норм ч. 2 ст. 42 КУзПБ. 
Зі змісту даної постанови вбачається, що предметом судового розгляду, в межах справи про банкрутство ТОВ "Поліссягаз", були позовні вимоги ТОВ «Поліссягаз» в особі ліквідатора Віскунова О.В. до ДП «Полум`я» ПАТ по газопостачанню та газифікації «Коростишівгаз» та ТОВ «Б.М.Транс» про визнання недійсним договору про переведення боргу та стягнення 227 999,88 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим (п. 3, 4 постанови).
Тобто, підставою для визнання договору недійсним позивач вказував ч. 1 ст. 42 КУзПБ.
Натомість у постановах від 11.12.2025 у справі № 903/534/23 (903/78/25), № 903/534/23 (903/89/25), предметом судового розгляду у яких був позов кредитора боржника про визнання недійсним договору, укладеного боржником з ініціюючим кредитором з підстав укладення його між заінтересованими особами протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство (ч. 2 ст. 42 КУзПБ), Верховний Суд вказав, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною імперативною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, це виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника (подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).

Висновки за результатами розгляду позовних вимог про визнання недійсним договору та застосування правових наслідків його недійсності
Згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
За правилами ст. 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У відповідності з ст. 73, 74, 86 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розглянувши подані документи і матеріали, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (позики), а тому позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.
Частиною 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишаються поза увагою як такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат
За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розпорядником майна боржника – арбітражним керуючим Сокол Т.Л. було сплачено судовий збір в розмірі 5 324,80 грн за подання даної позовної заяви, який повністю покладається на неї.
Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідачем у відзиві на позов, а третьою особою у письмових поясненнях щодо позову було вказано, що сума їх судових витрат складається із витрат на професійну правничу допомогу. Орієнтовний розмір судових витрат становить 200 000,00 грн (у Відповідача) та 75 000,00 грн (у третьої особи).
Оскільки будь – яких доказів понесення або можливості понесення у майбутньому витрат на професійну правничу допомогу Відповідачем та третьою особою надано не було, суд не розподіляє їх між сторонами.
Керуючись ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСАГРОЕНЕРДЖИ» в особі розпорядника майна боржника – арбітражного керуючого Сокол Тетяни Леонідівни до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Повне рішення складено 13.07.2026. 

Суддя А.С. Сидоренко