Справа 688/1935/26 
№ 1-кп/688/199/26 

Вирок
Іменем України

15 липня 2026 року          м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді    ОСОБА_1 ,
з участю секретаря 
судового засідання    ОСОБА_2 ,
прокурора     ОСОБА_3 ,
обвинуваченого    ОСОБА_4 ,
захисника     ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінального провадження №12026244000000398 по обвинуваченню 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Гриців Шепетівського району Хмельницької області, громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 від 19 листопада 1999 року), з повною загальною середньою освітою, одруженого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

в с т а н о в и в:

Обвинувачення, визнане судом доведеним.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, з 24 лютого 2022 року на території України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан, який Указом Президента України № 793/2025 від 20 жовтня 2025 рооку «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено на 90 діб. 
Указом Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-ІХ від 03 березня 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», оголошено загальну мобілізацію, яка Указом Президента України № 791/2025 від 20 жовтня 2025 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» з 5 листопада 2025 року продовжена на 90 діб. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06 грудня 1991 року особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовозобов`язаним, пройшов медичний огляд та згідно довідки військово-лікарської комісії № 2025-0905-1042-5731-7 від 05 вересня 2025 року, визнаний придатним до військової служби згідно Наказу Міністерства оборони № 402 від 14 серпня 2008 року «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» та № 466 від 01 серпня 2011 року «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України».
17 грудня 2025 року, ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні кабінету № 2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований по АДРЕСА_3 , від отримання повістки про його виклик на 09год 00хв 18 грудня 2025 року до РТЦК та СП для відбуття на проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 відмовився, однак зміст повістки усно йому доведено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Всупереч ст.65 Конституції України, п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вищевказаних Указів Президента України щодо введення та продовження воєнного стану та загальної мобілізації в Україні, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, ОСОБА_4 , не маючи підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, достовірно знаючи та розуміючи, що йому потрібно з`явитися на 09год 00хв 18 грудня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби, у зв`язку із призовом за мобілізацією, без поважних причин, умисно не з`явився за викликом, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст. 336 КК України.
Позиція обвинуваченого щодо сформульованого відносно нього обвинувачення та його захисника
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчинені злочину не визнав та в суді пояснив, що він з 2015 року є Свідком Єгови. При оновлюванні військово-облікових даних в базі «Резерв+», він побачив, що перебуває у розшуку і притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку.
Він добровільно прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_3 , пройшов військово-лікарську комісію, однак відмовився отримувати повістку і прибути до військової частини для проходження військової служби під час мобілізації. Проходження військової служби є неприйнятним для нього в силу релігійних переконань. Згоден лише на проходження альтернативної невійськової служби. Альтернативну службу йому не запропонували .
Обвинувачений зазначив, що з моменту вивчення Біблії має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому бути військовим і підтримувати військові дії, брати до рук зброю, допомагати військовим. Його релігійні погляди на заборону служби у війську глибокі і порушити він їх не може.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 зазначала про наявність підстав для виправдання обвинуваченого у зв`язку із недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, оскільки прокурором не доведено ухилення обвинуваченого від призову на військову службу у період продовженого воєнного стану та загальної мобілізації в особливий період та відсутні підстави для призову саме відносно ОСОБА_4 як віруючої людини; також ОСОБА_4 відмовлявся від мобілізації через стійкі релігійні переконання та ініціював питання про заміну військової служби у період воєнного стану в порядку мобілізації на невійськову (альтернативну) службу і саме такий механізм передбачений ч.4 ст. 35 Конституції України, проте конституційне право обвинуваченого безпідставно не реалізовується державною у період воєнного стану.
Докази винуватості та аналіз досліджених судом у даній справі доказів.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та за результатами проходження медичного огляду військово-лікарською комісією обвинувачений визнаний придатним до військової служби. 17 грудня 2025 року ОСОБА_4 усно відмовився від отримання бойової повістки та мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями, які полягали у неможливості брати до рук зброї, на що йому роз`яснено, що у військовій частині йому можуть запропонувати посаду не пов`язану з використанням зброї та під час військового стану для мобілізованих осіб альтернативна служба не застосовується; про відмову отримання повістки цього ж дня складений акт у присутності співробітника ОСОБА_7 , який здійснював відеофіксацію на службову бодікамеру, зміст повістки був зачитаний у голос ОСОБА_4 , про відмову від отримання повістки складено акт, який підписано всіма присутніми при цьому особами, у т.ч. ОСОБА_4 . Відповідно до змісту повістки, ОСОБА_4 зобов`язаний був прибути на 09год 00хв 18 грудня 2025року для відправки у складі команди «А4152», однак у призначений час не з`явився. На той час право на відстрочку від мобілізації ОСОБА_4 не мав, він також на той час не був віднесений до категорії військовозобов`язаних, які не підлягають мобілізації.
Допитаний в судовому засіданні свідок  ОСОБА_7 суду показав, що він проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 . 17 грудня 2025 року він вручав бойову повістку ОСОБА_4 на 09год 00хв 18 грудня 2025 року, попередивши останнього, що процес вручення буде фіксувався на службову бодікамеру. У приміщенні ТЦК та СП він зачитав ОСОБА_4 зміст бойової повістки, права та обов`язки, також останньому повідомлено, що він пройшов ВЛК і визнаний придатним до військової служби, проте ОСОБА_8 відповів, що він не може проходити військову службу у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями, які полягали у неможливості брати до рук зброю. Він склав акт про відмову від отримання повістки, та попередив про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу, після чого ОСОБА_4 відпустили, повідомивши, що він повинен прийти на 09год 00хв. 18 грудня 2025 року. У призначений час, ОСОБА_4 для відправки у військову частину не з`явився. 
Допитаний в судовому засіданні свідок  ОСОБА_9 суду показав, що він проходив службу на посаді начальника мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 є військовозобов`язаним та за результатами проходження медичного огляду військово-лікарською комісією обвинувачений визнаний придатним до військової служби. На той час право на відстрочку від мобілізації ОСОБА_4 не мав, він також на той час не був віднесений до категорії військовозобов`язаних, які не підлягають мобілізації. 17 грудня 2025 року ОСОБА_4 відмовився від отримання бойової повістки та мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями, які полягали у неможливості брати до рук зброї, на що йому роз`яснено, що у військовій частині йому можуть запропонувати посаду не пов`язану з використанням зброї та під час військового стану для мобілізованих осіб альтернативна служба не застосовується. Яку посаду отримає ОСОБА_4 у військовій частині гарантувати не можна, так як ТЦК та СП направляє до військової навчальної частини та після проходження навчання відбувається розподіл військовослужбовців до певних частин у залежності від отриманої військової спеціальності. У призначений у повістці час ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не з`явився, у зв`язку з чим, ним було підготовлено відповідні матеріали для притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, які були скеровані до Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що її чоловік ОСОБА_4 з 2016 року є членом «Свідків Єгови» і характеризує його як глибоко релігійну людину. Віровчення забороняє носити військовий одяг та брати до рук зброю. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що він відмовився отримати повістку. Більше їй нічого невідомо. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що він є членом «Свідків Єгови» і знає ОСОБА_4 близько 8 років. Характеризує його як віруючу, духовну людину. Відповідно до своєї віри чоловіки зброї до рук не беруть та не можуть вбивати інших, бо хто до рук візьме меча, той від меча і загине, член організації може проходити службу у невійськовий спосіб.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що не був очевидцем подій у ІНФОРМАЦІЯ_4 під час вручення повістки ОСОБА_4 , однак зі слів останнього, йому відомо, що ОСОБА_4 просив замінити військову службу на альтернативну. Також зазначив, що віровчення «Свідків Єгови» передбачає відмову від носіння та тримання зброї у руках, також члени організації не можуть носити однострій, виконувати військові накази та отримувати грошове забезпечення.
Також вина обвинуваченого ОСОБА_13 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю підтверджується дослідженими та оголошеними в судовому засіданні письмовими доказами:
- витягом з ЄРДР від 01 квітня 2026 року, відповідно до якого дане кримінальне провадження було порушено за повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 , будучи визнаний ВЛК придатним до військової служби, 17 грудня 2025 року відмовився від отримання бойової повістки, а 18 грудня 2025 року не прибув для відправки у військову частину;
- рапортом ТВО начальника мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 , з якого вбачається, що ОСОБА_4 , після проходження ВЛК, 17 грудня 2025 року відмовився отримувати бойову повістку на відправку до військової частини на 18 грудня 2025 року, мотивуючи релігійними переконаннями, і в призначений в повістці час не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- обліковою карткою до військового квитка, з якої вбачається, що ОСОБА_4 , після проходження військової служби, з 14 листопада 2002 року перебуває на військовому обліку із зазначенням посади та ВОС – Механік-водій Експлуатація та ремонт гусеничних тягачів і транспортерів;
- карткою обстеження та медичного огляду від 05 вересня 2025 року, з якої вбачається проведення медичного огляду солдата запасу ОСОБА_4 і визнано придатним до військової служби;
- копією довідки військово-лікарської комісії від 05 вересня 2025 року №2025-0905-1042-5731-7, з якої вбачається, що 05 вересня 2025 року позаштатною постійно діючою військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 «КНП «Шепетівська багатопрофільна лікарня» Шепетівської МР Хмельницької області проведено медичний огляд солдата запасу ОСОБА_13 , якого визнано придатним до військової служби;
- повісткою, складеною керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_4 , та розписки про її отримання, з яких вбачається те, що 17 грудня 2025 року обвинуваченому виписано повістку на відправку, відповідно до якої солдату ОСОБА_4 необхідно з`явитися о 09год 00хв 18 грудня 2025 року за адресою: АДРЕСА_3 для призову на військову службу під час мобілізації (особистий підпис військовозобов`язаного на цьому документі відсутній);
- попередженням на ім`я ОСОБА_4 з якого вбачається, що у разі неявки о 09год 00хв 18 грудня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , будуть оформлені документи в правоохоронні органи для притягнення останнього до кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України (наявний особистий підпис військовозобов`язаного);
- актом про відмову від отримання повістки від 17 грудня 2025 року, в якому зафіксовано здійснення спроби вручити повістку військовозобов`язаному ОСОБА_4 , проте останній відмовився від її отримання, мотивуючи це його релігійними переконаннями. Працівником РТЦК та СП ОСОБА_7 в усній формі повідомлено про те, що він має прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 9год 00хв 18 грудня 2025року, з метою переміщення до військової частини для проходження служби. Акт в присутності солдата ОСОБА_15 (наявний особистий підпис військовозобов`язаного ОСОБА_4 );
- відеоматеріалом у виді файлу «NOR_8888888_000000_20251217_124014_0149» від 17 грудня 2025 року, про огляд якого складався протокол від 03 квітня 2026 року, з якого вбачаються обставини здійснення спроби працівником РТЦК ОСОБА_7 вручити повістку військовозобов`язаному ОСОБА_4 , проте останній усно відмовився від її отримання, мотивуючи це своїми релігійними переконаннями. Після чого військовозобов`язаного попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену за статтею 336 КК України та складено акт про відмову в отриманні повістки (запис продемонстровано в судовому засіданні);
- поіменним списком військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_4 і відправлені у складі команди « НОМЕР_2 » від 18 грудня 2025 року №9/17968, з якого вбачається, що рядовий ОСОБА_4 у визначений час не прибув на відправку.
Показаннями свідків зі сторони обвинувачення, письмовими доказами щодо проходження обвинуваченим військово-лікарської комісії й стану його здоров`я, а також, письмовими матеріалами, наданими місцевим ТЦК та СП (включаючи, відеозапис про оголошення змісту мобілізаційної повістки) та додатково показаннями всіх свідків захисту підтверджується обставина ухилення ОСОБА_4 , як придатного до військової служби за станом здоров`я та віком, від призову на військову службу під час воєнного стану та в особливий період без поважних причин у спосіб неявки до ТЦК та СП у визначену дату та час із посиланнями на власні релігійні переконання.
Показання свідків захисту ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтверджують перебування та позитивну характеристику обвинуваченого в якості члена «Сідків Єгови» та одночасно наявність у нього певних релігійних (християнських) поглядів та принципів, які сформовані та грунтуються на Біблійних заповідях, в тому числі, і щодо нетримання в руках зброї, уникнення вбивств людей та непорушення присяги Богу, яка також пов`язується із неможливістю прийняття військової присяги.
Разом із цим, матеріали справи не містять доказів участі обвинуваченого у певних пацифістських суспільних рухах та заходах, оприлюднення ним власних публічних висловлювань чи світоглядно-релігійної позиції у минулому у певних джерелах інформації, тривале перебування його в якості члена відповідної організації та зайняття ним певних релігійних посад у ній тощо, які б підтверджували б серйозність, послідовність та високий ступінь його сформованих релігійних переконань, окрім вищезазначених показань свідків сторони захисту, довідкових відомостей про членство та участь в релігійній організації, тверджень самого обвинуваченого, наведених під час його допиту в присутності захисника. Під час допиту обвинуваченого в суді останній узагальненими фразами пояснив сутність власних релігійних поглядів та їх суперечність в частині його ставлення до виконання ним військового обов`язку в період мобілізації, та тим, що він не може брати зброю до рук, підкорятися наказам військового керівництва та приймати військову присягу через переконання власної совісті.
Також, на думку суду, досліджені докази сторони обвинувачення та показання самого обвинуваченого, надані в присутності захисника під час допиту, підтверджують дійсну спрямованість умислу ОСОБА_4 саме на ухилення від призову у період загальної мобілізації в особливий період при введеному на території України воєнному стані з посиланнями на релігійні переконання, будучи визнаним придатним до військової служби у воєнний час та обізнаним про неможливість заміни військової служби у порядку мобілізації на альтернативну (невійськову) службу. Зміст повістки про явку до місцевого ТЦК та СП доводився обвинуваченому особисто та у доступній для нього формах, проте ним не надавалися службовим особам зазначеного органу документальні підтвердження поважності причин неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки до навчальної військової частини для проходження військової служби за призовом в порядку мобілізації у період воєнного стану. Обвинуваченому співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 роз`яснювалися кримінально-правові наслідки ухилення військовозобов`язаних осіб від військової служби у порядку мобілізації в особливий період та про їх обізнаність й зрозумілість ОСОБА_4 підтверджував під час його допиту в суді та під відеозапис у приміщенні ТЦК та СП. Проте обвинувачений усвідомлено, без поважних причин, не прибув у визначену дату та час до місцевого ТЦК та СП за повісткою, будучи обізнаним про обов`язковість військової служби під час мобілізації у період воєнного стану незалежно від віросповідування.
Довід сторони захисту про згоду ОСОБА_4 проходити невійськову (альтернативну) службу замість військової служби в порядку мобілізації в особливий період на підставі ч.4 ст.35 Конституції України, на думку суду, не є слушним та необґрунтованим, не є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності чи виправдання обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, оскільки реалізація норми ч.4 ст.35 Конституції України відносно права громадян України на альтернативну (невійськову) службу через релігійні переконання в умовах воєнного стану у зв`язку з призовом за мобілізацією в особливий період на законодавчому рівні не врегульовано.
Чинне законодавство України не передбачає можливості сумлінної відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у розумінні ст.336 КК України чи виправдання такої особи судом у разі вчинення зазначеного кримінального правопорушення. Однак, на думку суду, призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння віруючою особою та/або використання зброї, яку може бути реалізовано під час перебування військовослужбовця у складі законного збройного формування. Отже, свобода совісті особи підлягає врахуванню при проходженні військової служби, зокрема, щодо характеру виконуваних обов`язків, однак вона не трансформується у право військовозобов`язаної особи на відмову від мобілізації як такої навіть за умови щирості, послідовності й глибини її сформованих релігійних переконань.
Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов. На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст.35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до ч.4 зазначеної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Положення ч.4 ст.35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством. Із урахуванням цього, суд зазначає про те, що в умовах збройної агресії рф проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, виникає нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання ними конституційного обов`язку по захисту Вітчизни.
Частиною 2 ст.35 Конституції України, ч.3 ст.18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і ч.2 ст.9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод допускають обмеження право сповідувати релігію в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення визначають, щоб таке обмеження встановлювалося законом, та було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля. Положення ст.18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст.9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, допускається відповідно до її ст.15, однак з 4 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею відкликано. Ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі на даний час. Тобто національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості, а неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є послідовною позицією законодавця. Неможливість відмовитися від військової служби на підставі релігійних переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває зараз держава Україна. Оскільки українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави, військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація, що також має місце у даній справі (наближений правовий висновок викладений у рішенні ЄСПЛ від 13 квітня 2021 року у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania», № 49933/20). У такій ситуації загальну військову мобілізацію в Україні оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації та держави. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями, що також є застосованим для даної справи.
Посилання сторони захисту про те, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч.4 ст.35 Конституції України, на думку суду, не поширюється на ситуацію, яка має місце на даний час на території України та загрожує існуванню нації у період повномасштабного вторгнення військ країни-окупанта на територію держави. Підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст.35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України. Також чинне законодавство з питань мобілізації не визначає умов та порядку заміни виконання військового обов`язку у порядку мобілізації в особливий період альтернативною (невійськовою) службою у період введеного на території України воєнного стану чи особливого періоду. У разі призову на строкову військову службу для особи з певними релігійними переконаннями доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», проте в разі призову під час мобілізації закон не передбачає умов та порядку такої заміни.
Також суд вважає, що обвинувачений, як військовозобов`язаний, будучи мобілізованим до лав Збройних Сил України у період воєнного стану, міг відмовлятися через власні релігійні переконання від носіння та використання зброї, виконуючи інші, небойові завдання та військові обов`язки у складі державного збройного формування, підсилюючи обороноздатність держави та її збройних сил (наприклад, працюючи у шпиталі, тилових військових частинах в якості кухара, ремонтника техніки, водія, у військах забезпечення тощо), і відповідно не ухиляючись від військової служби в період загальної мобілізації. У процесі судового розгляду даної справи обвинувачений не переглянув свого ставлення до виконання військового обов`язку у період введеного на території України воєнного стану, підтвердивши незмінність власної позиції, пов`язаної з релігійними переконаннями.
Кваліфікація дій.
Відтак, суд оцінивши всі докази в сукупності, прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні вище зазначеного кримінального правопорушення, а його дії належить кваліфікувати за ст.336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Щодо призначення покарання.
При призначенні покарання ОСОБА_4 обставин, які його пом`якшують, суд не вбачає.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом також не установлено.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, бере до уваги, що санкція статті 336 КК України передбачає одне основне безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років, та відповідно до статті 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого умисного нетяжкого злочину із формальним складом для якого настання негативних матеріальних чи інших наслідків не є обов`язковим; форму вини у виді прямого умислу з метою ухилення від призову в період мобілізації; особу обвинуваченого (вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання); у досудовій доповіді орган пробації визначив середні ризики повторного вчинення правопорушень обвинуваченим та його небезпеки для суспільства, при цьому виправлення ОСОБА_4 розглядалось можливим без позбавлення або обмеження його волі на певний строк, його особа не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують відповідальність обвинуваченого.
У зв`язку із викладеним, суд уважає, що обвинуваченому з метою його подальшого виправлення та переосмислення власної протиправної поведінки і для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень слід призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки такий вид основного покарання відповідає загальним правилам призначення покарання, передбачених КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для індивідуального виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства за вчинені ним неодноразові порушення мобілізаційного законодавства.
Разом із цим, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 ч.1 КК України та ст.75 КК України, із урахуванням вищенаведених даних про його особу й установлених обставин кримінального правопорушення, відсутності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та пом`якшують покарання обвинуваченому у даній справі, суд також не вбачає, оскільки під час розгляду даної справи обвинувачений не переглянув свою поведінку та ставлення до мобілізації, не виявляючи щирого каяття у вчиненому нетяжкому злочині.
Окремо, суд зазначає про відсутність підстав для застосування при призначенні основного покарання обвинуваченому положень ст.75 КК України, оскільки інкримінований обвинуваченому злочин, передбачений ст.336 КК України, є умисним нетяжким діянням, яке вчинено під час введення на території України воєнного стану, а звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного під час мобілізації, на особливий період не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку, пов`язаного із захистом Батьківщини. На думку суду, це підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки це може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є недопустимим. Через збройну агресію рф проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання із випробуванням також сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання, до того ж застосування зазначеної норми кримінального закону не буде відповідати принципам та меті призначення покарання, а також суспільній необхідності на даний час, з підстав того, що активні бойові дії на території України продовжуються, ворог не відступає та, навпаки, нарощує наступальну міць, воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у країні триває, мобілізаційні ресурси потребують постійного оновлення.
На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімального строку, передбаченого санкцією ст.336 КК України, оскільки воно відповідатиме його меті, принципам справедливості та виваженості.
На думку суду, також вищенаведені висновки узгоджуються із мотивом Європейського суду з прав людини з приводу подвійної мети кримінального покарання, згідно з яким «кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів (п.102 рішення цього суду у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09 жовтня 2003 року).
Щодо запобіжного заходу.
Запобіжний захід на стадії судового провадження обвинуваченому не обирався та через відсутність підстав для цього його не слід обирати до набрання даним вироком законної сили.
Вирішення питання щодо речових доказів.
Постановою слідчого СВ Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області від 01 квітня 2026 року визнано у справі речовим доказом DVD-R диск із відеозаписом моменту вручення бойової повістки для ОСОБА_4 .
Питання речових доказів вирішити на підставі ст.100 КПК України.
Інші рішення, щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Цивільний позов по справі не заявлявся. Процесуальні витрати у даній справі та речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст. 368, 369-371, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.
Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення даного вироку до виконання після набрання ним законної сили, тобто з моменту затримання ОСОБА_4 для відбування призначеного покарання за цим вироком.
Речовий доказ DVD-R диск із відеозаписом моменту вручення бойової повістки для ОСОБА_4 - залишити при матеріалах провадження.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу доХмельницького апеляційного суду через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: