ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 127/33102/24
провадження № 61-13632св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року у складі судді Іщук Т. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у складі колегії суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В., Стадника І. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначила, що їх спільне життя не склалося, у 2016 році відповідач залишив її із дітьми та більше із ними не проживав. У 2017 році, після вчинення відповідачем відносно неї домашнього насильства, ОСОБА_2 дітей не відвідував, жодного разу з ними не бачився, не брав участі у їх вихованні. 

Тульчинський районний суд Вінницької області рішенням від 25 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвав.

Позивач зазначила, що відповідач жодним чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами синів, їх навчанням та станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з синами в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти - виникли умови, які шкодять дітям. При цьому вказує, що позивач вирішує усі питання щодо виховання синів самостійно, без будь-якої участі та підтримки відповідача, в свою чергу відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

У зв`язку з цим позивач просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 18 червня 2025 року позов задовольнив.

Позбавив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що доказів, які б спростували свідоме нехтування відповідачем протягом тривалого часу своїми обов`язками з виховання дітей, відповідач не надав.

Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дітей не свідчить про його інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку.

Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_2 свого батьківського обов`язку відносно дітей відповідач не надав, матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідач практично протягом тривалого часу, фактично протягом свідомого періоду життя дітей, ними не цікавиться, участі у їх вихованні не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; діти взагалі його не знають, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, що свідчить про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Вінницький міський суд Вінницької області додатковим рішенням від 03 липня 2025 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 000,00 грн витрат за професійну правничу допомогу.

Вінницький апеляційний суд постановою від 30 вересня 2025 року залишив без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2025 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у зазначеній справі та витребував її із Вінницького міського суду Вінницької області.

19 листопада 2025 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 16 липня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів 
від 16 липня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. 
(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 та інших.

У касаційній скарзі зазначено, що суди неправильно застосували статтю 164 СК України, оскільки не встановили винної та свідомої поведінки батька, спрямованої на ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який може застосовуватися лише за наявності достатніх і переконливих підстав, однак суди таких обставин не встановили.

Суди не врахували практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення у справах «Мамчур проти України» та «Савіни проти України», відповідно до яких розрив сімейних зв`язків допускається лише за виняткових обставин після ретельної оцінки всіх обставин справи.

Суди не забезпечили справедливий баланс між інтересами дітей та правами батька, не з`ясували можливості збереження сімейних зв`язків та застосували найбільш суворий захід без належного обґрунтування.

Суди неповно дослідили докази, не надали належної оцінки поясненням відповідача та іншим доказам, які, на думку скаржника, свідчать про його участь у житті дітей і відсутність умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування винесений без з`ясування всіх обставин справи.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Вказує, що відповідач не навів жодних реальних дій або поведінки, спрямованих на виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 16 вересня 2015 року серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 32, 33).

Шлюб між сторонами у справі розірваний рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 червня 2018 року (т. 1 а. с. 22, 23).

Діти зареєстровані разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 8).

З жовтня 2021 року діти разом з матір`ю мешкають в м. Познань Республіки Польща. В той же час, як відомо з інформації Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 10 березня 2024 року № 19/19171-25, декілька разів діти з матір`ю приїжджали в Україну. Так, в період з 01 січня 2020 року по 10 березня 2025 року ОСОБА_1 перетинала кордон: 14 листопада 2024 року (виїзд), 09 листопада 2024 року (в`їзд), 21 вересня 2024 року (виїзд), 13 вересня 2024 року (в`їзд), 25 липня 2024 року (виїзд), 22 червня 2024 року (в`їзд), 20 жовтня 2021 року (виїзд), 06 жовтня 2021 року (в`їзд), 30 липня 2021 року (виїзд), 25 грудня 2020 року (в`їзд), 08 липня 2020 року (виїзд), 17 червня 2020 року (в`їзд), 25 лютого 2020 року (виїзд); ОСОБА_3 : 14 листопада 2024 року (виїзд), 09 листопада 2024 року (в`їзд), 21 вересня 2024 року (виїзд), 13 вересня 2024 року (в`їзд), 25 липня 2024 року (виїзд), 22 червня 2024 року (в`їзд), 20 жовтня 2021 року (виїзд); ОСОБА_4 : 21 вересня 2024 року (виїзд), 13 вересня 2024 року (в`їзд), 25 липня 2024 року (виїзд), 22 червня 2024 року (в`їзд), 20 жовтня 2021 року (виїзд) (т. 2 а. с. 37).

З довідки голови будинкового комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 28 червня 2024 року слідує, що ОСОБА_1 разом із дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . З чоловіком, батьком дітей, ОСОБА_2 , сім`я не проживає з 2016 року, він покинув дітей у 6-місячному віці, не взявши на себе виконання батьківських обов`язків. З того часу, ОСОБА_2 дітей не відвідує, участі у їх вихованні не бере, не цікавиться їх життям (т. 1 а. с. 25).

За повідомленням Тульчинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) від 09 липня 2024 року № 1 діти були зараховані та відвідували заклад. Батько дітей ОСОБА_2 жодного разу за період перебування дітей в закладі їх не приводив і не забирав (т. 1 а. с. 24).

В Україні діти мають укладені декларації із сімейним лікарем ОСОБА_5 № 001-РНРТ-М300, № 0001-6А5Т-М300 від 18 грудня 2018 року про надання первинної медичної допомоги. В даних деклараціях як довірену особу пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом вказано ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 20, 21).

З листа КНП «Тульчинський ЦПМСД» Тульчинської міської ради Вінницької області від 24 вересня 2024 року № 290 слідує, що на медичні огляди до сімейного лікаря пацієнти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зверталися в супроводі матері ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 27).

ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, має встановлений діагноз F70.1 на тлі РАС, ЗЛМ ІІІ рівня та йому складена індивідуальна програма реабілітації інваліда (медичний висновок № 1 про дитину-інваліда віком до 18 років від 12 лютого 2021 року, виданий КНП «Тульчинська ЦРЛ», індивідуальна програма реабілітації інваліда № 24) (т. 1 а. с. 9-14, 184).
ОСОБА_3 , який проживає з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 17 липня 2024 року № 329 був направлений на стаціонарне лікування в 16 відділення Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради, у зв`язку з відсутністю батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за фактичним місцем проживання дитини (т. 1 а. с. 185).

Згідно із медичною довідкою ТОВ КТ «Raanan» м. Познань від 21 січня 2025 року, ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває під психіатричним наглядом у вказаній клініці (т. 1 а. с. 185 - зворот).

Рішенням повітової комісії з оцінки з інвалідності у м. Познань від 29 червня 2023 року ОСОБА_3 зараховано до осіб з інвалідністю (т. 1 а. с. 186 - зворот).

Відповідно до довідки психологічно-педагогічного центру м. Познань від 17 січня 2025 року, ОСОБА_3 з січня 2023 року відвідує заняття з логопедом-дефектологом, нейропсихологом, психіатром, спеціалісти відзначають прогрес і позитивну динаміку. Дитину на зайняття приводить мати, дитина виглядає доглянутою, мати приділяє багато уваги розвитку та вихованню хлопчика (т. 2 а. с. 5).

В Україні у 2024 році діти отримували стоматологічну допомогу: ОСОБА_4 в липні 2024 року, ОСОБА_3 в листопаді 2024 року (т. 1 а. с. 181-184).

Відповідач мешкає окремо, за даними інформаційної довідки з Реєстру Вінницької територіальної громади від 15 жовтня 2024 року № 38174, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 43).

З травня 2021 року відповідач виїхав за межі України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон (т. 1 а. с. 160).

Тульчинський районний суд Вінницької області рішенням від 27 листопада 2017 року у справі № 148/987/17 стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи стягнення з 06 червня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття (т. 1 а. с. 187, 188).
За розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, проведеним Другим ВДВС м. Вінниці станом на 30 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей заборгованість зі сплати аліментів відсутня (т. 1 а. с. 26, 158, 159).

22 червня 2017 року щодо ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 50049 за частиною першою статті 173-2 КУпАП, однак станом на 22 січня 2025 року рішення по даному адміністративному матеріалу судом не прийнято, адміністративний матеріал повернений постановою суду від 04 липня 2017 року до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області для усунення недоліків. За період 2017-2018 років, окрім вказаного матеріалу, інших справ про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності до суду не надходило (т. 1 а. с. 212, 213).

З військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_2 13 квітня 2004 року слідує, що він брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в період з 23 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року; брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф в Донецькій та Луганській областях в період з 30 квітня 2018 року по 22 травня 2018 року та 26 квітня 2019 року медичною комісією при Госпітальній ВЛК ВМКЦ ЦР визнаний непридатним до військової служби (т. 1 а. с. 165-167).

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (посвідчення серії НОМЕР_4 , яке дійсне до 01 липня 2023 року) (т. 1 а. с. 168).

ОСОБА_2 з 20 серпня 2021 року по 27 серпня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні № 1 КНП «ВОКВЕЦ» (виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1606), основне захворювання - цукровий діабет 1 тип, середньої важкості, ст. декомпенсації; супутні захворювання: діабетична дистальна сенсорна полінейропатія ніг, початкова стадія, дисметаболічна міокардіопатія, СН 0 ст. (т. 1 а. с. 162-164).

28 січня 2021 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 бути його представником перед фізичними та юридичними особам, в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної влади та управління, органах місцевого самоврядування, центрах надання адміністративних послуг, органах соціального захисту населення, службі у справах дітей, медичних органах, організаціях та установах, дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах, закладах освіти при вирішенні будь-яких питань стосовно дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Довіреність дійсна до 28 січня 2024 року (т. 1 а. с. 169).

Із змісту висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 22 серпня 2024 року № 372, слідує, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно із частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. 

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

У справі «Мамчур проти України» (рішення від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2017 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17).

У рішенні ЄСПЛ від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», заява № 8793/79, Суд вважає, що захід має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй. Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Звертаючись до суду із позовом,  ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 , посилалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, зокрема він не бере участі у вихованні та догляді за дітьми. Діти перебувають на утриманні та забезпеченні матері.

Отже, правовою підставою для позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав позивач, зокрема, визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дітей, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дітьми та їх виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.

З установлених судом першої інстанції фактичних обставин відомо, що відповідач ОСОБА_2 в період з 23 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року брав участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей; в період з 30 квітня 2018 року по 22 травня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф в Донецькій та Луганській областях, є особою з інвалідністю та тривалий час перебував на лікуванні. У січні 2021 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 бути його представником при вирішенні будь-яких питань стосовно дітей. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

На підставі частини шостої статті 19 СК України Верховний Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, підготовлений без відібрання пояснень у батька та суперечить інтересам дітей.

Тому Верховний Суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 .

Позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькові щодо дітей на їх виховання, захист їхніх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не встановлено.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Колегія суддів вказує, що наразі позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.

З огляду на зазначене, недоцільно позбавляти  ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей, водночас встановлені судами обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити  ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.

Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додаткове рішення суду першої інстанції, яке ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, а тому додаткове рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дітей.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | А. І. Грушицький
Судді | А. А. Калараш  І. В. Литвиненко  С. Ю. Мартєв
| Є. В. Петров