Справа № 523/27503/25
Провадження №2/523/27/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2026 р.   м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси 

у складі: головуючої – судді Кремер І.О.,
з участю секретаря судового засідання Павлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/6423/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно, – 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що у період з лютого 1999 року по 2009 рік перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.07.2008 у справі № 4/120-08-3021 визнано за нею, як фізичною особою-підприємцем, право власності на нерухоме майно – кафе-бар, загальною площею 731 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому ухвалою Вищого господарського суду України від 03.03.2010 рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року у справі № 4/120-08-3021 скасовано. Зокрема, судом було встановлено, що вказане нежитлове приміщення на час знаходження сторін у шлюбі було самочинним будівництвом. Після скасування права власності ФОП ОСОБА_1 на спірне майно, загальною площею 731 кв.м. на підставі постанови Вищого господарського суду України від 03.03.2010, ОСОБА_1 продовжувала будівництво кафе – бару «Монте Кристо», після закінчення якого площа збільшилася до 768,5 кв.м. та відповідно до норм закону ввела його в експлуатацію. На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої ДАБК в Одеській області від 08.09.2011 № ОД 14311039438 ОСОБА_1 зареєструвала право власності і отримала свідоцтво про право власності від 15.09.2011 року № НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради на кафе – бар «Монте Кристо», загальною площею 768,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, спірна нежитлова будівля не є спільною сумісною власністю подружжя, адже будівельні роботи у спірній будівлі проводились позивачкою після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .
У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на кафе – бар «Монте Кристо», загальною площею 768,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 02.01.2026 було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 27.04.2026 було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 в останнє судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила суд провести розгляд справи за її відсутності.
Однак, у попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримала з піддстав викладених у позовній заяві, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право особистої приватної власності на кафе – бар «Монте Кристо», загальною площею 768,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 в останнє судове засідання не з`явився. 22.08.2026 до суду надійшла заяву від відповідача, в якій не заперечує проти розгляду даної справи у його відсутність на підставі наявних у справі письмових матеріалів.
Однак, у попередніх судових засіданнях відповідач заперечував з підстав поданих у справі письмових пояснень, просив суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні даного позову.
Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
По справі встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1999 року, шлюб розірваний рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2009 року.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.02.2017 в справі №1527/3743/12 за результатами розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном судом, зокрема:
?визнано недійсним Свідоцтво про право власності серія НОМЕР_2 , видане 15 вересня 2011 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 на об`єкт будівлю кафе-бару, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 ;
?поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя будівлю кафе-бару «Монте Крісто», розташовану за адресом: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з будівлі літ. «А» загальною площею 768,5 кв.м;
?визнано за ОСОБА_2 право власності на частку нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресом: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з будівлі літ. «А» загальною площею 768,5 кв.м;
?визнано за ОСОБА_1 право власності на частку нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресом: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з будівлі літ. «А» загальною площею 768,5 кв.м;
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року в справі №1527/3743/12 залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 ; залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року за результатами розгляду апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк».
Рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції в справі №1527/3743/12 залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року в справі №1527/3743/12 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року повернуто.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №1527/3743/12 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року повернуто.
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року в справі №1527/3743/12 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 13 листопада 2017 року; відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року в справі №1527/3743/12 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 19 травня 2017 року повернуто.
Судами різних інстанцій в справі №1527/3743/12 встановлено обставини купівлі-продажу, послідуючої реконструкції та перебудови об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , зважено на результати розгляду спорів по об`єкту в порядку господарського судочинства тощо.
Наразі рішення в справі №1527/3743/12, яким об`єкт нерухомого майна, розташований за адресом: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , поділено як майно подружжя із визнанням за кожним з подружжя права власності на частку, є таким, що має законну силу.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.
Суд зазначає, що вказані висновки було зроблені у постанові КЦС/ВС від 05.05.2026 за результатами розгляду справи № 523/27503/25 між аналогічними сторонами та предмета спору, який суд в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вище викладене, беручи до уваги те, що на є таке, що набрало законної сили, судове рішення, яким встановлено обставини належності спірного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд доходить висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у позові, суд, відповідно до положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі вважає за необхідне залишити за позивачкою.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258 259, 264, 265, 278, 279, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 65 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно – відмовити. 

Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканка: АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 10 вересня 2026 року.

Суддя Пересипського 
районного суду м. Одеси     І.О. Кремер