ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"25" серпня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/658/26

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О., розглянувши у підготовчому засіданні матеріали справи
за позовом Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська)
до відповідача Рівненська міська рада
про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про оформлення права власності.

В засіданні приймали участь:
Від позивача: Дмитренко Раїса Павлівна (в залі суду);
Від позивача: Логвинчук Борис Іванович (в залі суду);
Від відповідача: Шпак Андрій Андрійович (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2026 року Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Рівненська міська рада (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про оформлення права власності.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є фактичним постійним користувачем будівлі Свято-Успенської церкви загальною площею 114 кв. м, за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, 113. Церква Успіння Богородиці 1756 року є пам`яткою національного значення і її використання можливе на умовах охоронного договору. Відповідачем 03 грудня 2024 року подано заяву на реєстрацію права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м., за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, 113 за Рівненською міською радою. Надалі Рівненська міська рада оформила право власності на будівлю церкви Успіння Богородиці (пам`ятка архітектури національного значення, яка занесена до переліку пам`яток постановою РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442, охоронний № 1486/1), загальною площею 114 кв. м, за адресою Рівненська обл., м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 408400479 від 17 грудня 2024 року. Позивач зазначає, що пам`ятка архітектури національного значення - церква Успіння Богородиці 1756 року, що розташована по вул. Шевченка, 113 у м. Рівне фактично знаходиться під охороною та користуванні Релігійної громади Української православної церкви в м. Рівне (Свято Успенська). На переконання позивача, відповідачем оформлено права власності на будівлю церкви, без надання Міністерством культури України згідно Закону України "Про охорону культурної спадщини" дозволу на передачу з державної власності у комунальну власність Рівненської міської ради будівлі церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м., за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, 113, яка є пам`яткою архітектури національного значення, занесена до переліку пам`яток постановою РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442, охоронний № 1486/1. Крім того, незаконне оформлення права власності на церкву та виселення Релігійної громади Української Православної Церкви м. Рівне (Свято-Успенська), безпосередньо та суттєво впливає на права членів громади, а саме: порушення права на свободу світогляду і віросповідання, відбирання права користування на будівлю церкви, яка є не лише архітектурною спорудою, а й сакральним центром громади, місцем реалізації релігійних потреб, унеможливить для віруючого та активного члена громади, вільне сповідування своєї релігії, участь у колективних богослужіннях, релігійних обрядах та церемоніях; порушення права на об`єднання у релігійну громаду, позбавлення громади основного місця для її діяльності та зборів може призвести до руйнування її цілісності, дезорганізації та фактичного припинення функціонування.
Окрім того, відповідно до заяви позивача про зміну предмету позову, останній вважає, що Релігійна громада є фактичним власником за набувальною давністю приміщення церкви в місті Рівне. Предметом розгляду даної справи є правовідносини, що виникли з неправомірних дій відповідача, державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості без наявності всіх необхідних документів, а саме дозволу державних органів на передачу у власність пам`ятки архітектури національного значення - церкви Успіння Богородиці 1756 року та застосування захисту для відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову та визнання права власності церквою Успіння Богородиці 1756 року, що розташована по вул. Шевченка, 113 у м. Рівне та фактично знаходиться під охороною та в користуванні Релігійної громади Української православної церкви в м. Рівне (Свято Успенська). Право власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, на переконання позивача підтверджене документально, а саме будівля церкви фактично побудована позивачем та перебуває на утриманні близько 250 років з моменту побудови. Релігійна громада УПЦ відкрито користується приміщенням храму з моменту його побудови - 1756 року, утримує церкву відповідно до покладених обов`язків у відмінному стані. Протягом усього часу користування спірним нерухомим майном позивач займався обслуговуванням будівлі церкви, утриманням, проведенням періодичного ремонту, благоустрою прибудинкової території, замовляв проекти щодо відновлення дзвіниці, проводив роботи по виконанню обстеження прилеглої території, на замовлення позивача складалися кошториси для реконструкції будівлі.
Зважаючи на викладене вище, позивач просить суд визнання протиправним та скасувати рішення Рівненської міської ради Рівненської міської Ради від 10 жовтня 2023 року № 86 в частині визнання органом місцевого самоврядування права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, скасувати рішення державного реєстратора Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року про державну реєстрацію права власності за Рівненської міською радою на об`єкт речових прав, номер 58041818 - будівлю церкви Успіння Богородиці та визнати право власності за набувальною давністю за Релігійною громадою Української православної церкви в м. Рівне (Свято-Успенська) на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113.
Відповідач у свою чергу позовні вимоги не визнає, та зазначає, що у власності Рівненської міської територіальної громади перебуває будівля Свято-Успенської церкви загальною площею 114 кв м, за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка,113. Право власності набуте на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування", Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю територіальних одиниць (комунальною) власністю" та державна реєстрація права комунальної власності здійснена 03 грудня 2024 року, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності. Станом на сьогодні комунальним майном безпідставно користується відповідач - релігійна громада Української православної церкви в м. Рівне (Свято- Успенська). Належність до комунальної власності будівлі церкви підтверджується рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 14 грудня 1983 року № 447 "Про реєстрацію будинків, які належать виконкому Рівненської міської ради народних депутатів". До 19 березня 1993 року будівля церкви перебувала на балансі ЖЕКу № 2, потім була передана на баланс Фонду державно-комунального майна Рівненської міської ради. Після створення Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 16 жовтня 2002 року № 2734-р культова споруда перебуває на балансі Управління комунальною власністю Рівненської міської ради. Відповідач стверджує, що будівля церкви належить до комунальної власності. Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна регулюється спеціальним законом - Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та іншими спеціальними нормативними актами, які розроблені відповідно до цього закону. Жодних належних доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для використання вказаної споруди позивачем не подано. В свою чергу право користування позивачем спірною будівлею не підтверджено належними та допустимими доказами, що свідчить про неправомірне користування вказаним майном, тому, твердження позивача про неправомірність реєстрації права власності за відповідачем та можливості набуття позивачем права власності за набувальною давністю на переконання відповідача спростовується, тому, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. 
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 21 травня 2026 року позовну заяву Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) до відповідача Рівненська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про оформлення права власності залишено без руху та Релігійній громаді УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) у 3-денний строк з дня отримання даної ухвали через відділ канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області подати докази сплати судового збору у встановленому порядку у розмірі 2 662 грн. 40 коп.
25 травня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) на виконання вимог ухвали суду від 21 травня 2026 року надійшла заява про усунення недоліків позову.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/658/26 за позовом Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) до відповідача Рівненська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про оформлення права власності, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження у змішаній (паперовій та електронній) формі, підготовче судове засідання призначено на 16 червня 2026 року.
10 червня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі. 
15 червня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про зміну позовних вимог.
16 червня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від Пучкова Артура Сергійовича надійшла заява про вступ у справу в якості співпозивача.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 16 червня 2026 року відкладено розгляд справи на 30 червня 2026 року.
29 червня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про зміну позовних вимог.
Судом встановлено, що вказана заява відповідає вимогам ст. 170 ГПК України.
Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Враховуючи зазначене, заява позивача про зміну предмету позову подана у відповідності до вимог ГПК України, а тому приймається судом та задовольняється в повному обсязі.
30 червня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої останній спростовує доводи викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву та просить суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 30 червня 2026 року відкладено підготовче засідання на 21 липня 2026 року.
13 липня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. Крім того, представник відповідача подав до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням останнього у відпустці.
21 липня 2026 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача в порядку ст. 167 ГПК України надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 21 липня 2026 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/658/26 за позовом за позовом Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) до відповідача Рівненська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про оформлення права власності та призначено розгляд справи № 918/658/26 до судового розгляду по суті на 04 серпня 2026 року.
В судовому засіданні 04 серпня 2026 року оголошено перерву до 25 серпня 2026 року.
В судовому засіданні 25 серпня 2026 року представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задоволити позов у повному обсязі, представник відповідача у свою чергу підтримав вказані у відзиві на позову заяву заперечення та просив суд у задоволенні позову відмовити. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Відповідно до Паспорта об`єкта культурної спадщини – Церква Успіння Богородиці утворена 1756 року, категорія пам`ятки – національного значення, місцезнаходження об`єкта – 33028, м. Рівне, вул. Шевченка, 113, охоронний № пам`ятки 1486/1, власник – державна власність, користувач – Релігійна громада Свято-Успенської парафії м. Рівне, Рівненської єпархії УПЦ.
Об`єкт культурної спадщини Церква Успіння Богородиці утворена 1756 року, категорія обліку національного значення, місцезнаходження об`єкта 33028, м. Рівне, вул. Шевченка, 113, охоронний № пам`ятки 1486/1,об`єкт узято на державний облік відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 442 від 06 вересня 1979 року.
23 січня 1979 року між Управлінням в справах архітектури при Раді Міністрів УРСР та церковною радою в особі старости церкви – Головачик Ф.Г., укладено Охоронний договір, за умовами п. 1 якого, управління (Облвідділ) передає, а користувач приймає у безоплатне користування будинок пам`ятника архітектури церкву Свято Успенська, вул. Шевченка, 113, м. Рівне, щоб використовувати приміщення цього пам`ятника для безпосереднього богослужіння. Примітка: в безоплатне користування передаються тільки приміщення пам`ятника, призначені для богослужіння і сторожа. При використанні інших площ пам`ятника під господарські та інші підсобні потреби з громадою укладаються звичайні охоронно – орендні договори із стягненням орендної плати в установленому порядку.
Відповідно до Акту технічного огляду пам`ятника архітектури при передачі його в оренду (використання) від 23 січня 1979 року, Управлінням в справах архітектури при Раді Міністрів УРСР та Головачик Ф.Г. проведено технічний огляд пам`ятника архітектури Свято Успенської церкви. 
Рішенням виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів № 447 від 14 грудня 1983 року "Про реєстрації будинків, які належать виконкому Ровенської міської Ради народних депутатів", доручено Ровенському обласному бюро технічної інвентаризації: провести перереєстрацію будинків, які належать виконкому міської Ради народних депутатів і знаходяться в оперативному керівництві міського житлово – експлуатаційного об`єднання, відповідно списку; видати реєстраційні посвідчення на будинки міському житлово – експлуатаційному об`єднанню. 
Згідно Списку будинків, які належать виконкому Ровенської міської Ради народних депутатів, що знаходяться в оперативному керівництві міського житлово – експлуатаційного об`єднання зазначено, зокрема, до житлово – експлуатаційної дільниці № 2 - вул. Шевченка, буд. 113. 
Рішенням виконавчого комітету Рівненської обласної ради народних депутатів № 173 від 25 вересня 1991 року "Про реєстрацію статутів Релігійних громад та передачу культових будівель", вирішено зареєструвати статути релігійних громад Української православної церкви з застереженнями відносно того, що питання вказані в п. 27, 28, 33, 39, вирішуються відповідно до чинного законодавства, в тому числі і в м. Рівне (Св. Успенська). 
Згідно п. 1.3. вказаного рішення № 173 від 25.09.1991 року, "головному управлінню архітектури та містобудування облвиконкому передати у безоплатне користування громад Української православної церкви культові будівлі та укласти охороно – орендні договори з релігійними громадами по використанню ними культових будівель з додержанням установлених правил охорони і використання пам`яток історії та культури, зокрема, м. Рівне (Св. Успенська)".
Рішенням Рівненського облвиконкому від 25 вересня 1991 року № 173 зареєстровано Статут Релігійної громади Української православної церкви в м. Рівне (Свято – Успенська) Рівненської області.
Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 814146 – Релігійна громада Української православної церкви в м. Рівне (свято – Успенська); ідентифікаційний код юридичної особи 22560645; місцезнаходження юридичної особи 33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113; місце проведення державної реєстрації Виконавчий комітет Рівненської міської ради; дата проведення державної реєстрації 25 вересня 1991 року; номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР 16081200000004320.
Рішенням Рівненської міської ради № 5220 від 14 травня 2015 року "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки вул. Шевченка, 113", надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1753 м^2 на вул. Шевченка, 113 релігійній громаді Української православної церви в м. Рівне (Свято – Успенська) в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (для обслуговування культових та інших будівель), у тому числі: земельної ділянки площею 1700 м^2 - за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради, які згідно із земельно-обліковими документами м. Рівного обліковуються за релігійною громадою Української православної церкви (Свято – Успенська); земельної ділянки площею 53 м^2 – за рахунок земель загального користування комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради.
Позивачем подано суду Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування Релігійній громаді Української православної церви в м. Рівне (Свято – Успенська) для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій – 03.04 (для обслуговування культових та інших будівель), у тому числі: земельної ділянки площею 0,1700 га за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради, які згідно із земельно-обліковими документами м. Рівного обліковуються за релігійною громадою Української православної церкви (Свято – Успенська) та земельної ділянки площею 0,0049 га за рахунок земель загального користування комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради в м. Рівному на вул. Шевченка, 113.
Рішенням державного реєстратора Ілони Салійчук № 76655937 від 17 грудня 2024 року проведено державну реєстрацію відповідно до заяви Рівненської міської ради.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 408400479 від 17.12.2024 року наявний запис про об`єкт речових прав за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна – 3064514856060; об`єкт речових прав – закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта – будівля, церква Успіння Богородиці; опис об`єкта – загальна площа 114 кв. м; адреса – Рівненська обл., м. Рівне, вул.. Шевченка, буд. 113; додаткові відомості – пам`ятка архітектури національного значення, занесена до переліку пам`яток постановою РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442, охоронний № 1486/1.
Актуальна інформація про речове право за № 58041818: тип речового права – право власності; дата державної реєстрації – 03 грудня 2024 року; власники – Орган місцевого самоврядування, Рівненська міська рада; підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76655937 від 17 грудня 2024 року; документи, подані для державної реєстрації – рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права № 86, виданий 10 жовтня 2023 року, видавник - Рівненська міська рада; документ, що підтверджує факт відсутності перебування закінченого будівництвом об`єкта у державній власності № 05-03-3049, виданий 11 листопада 2024 року, видавник – Регіональне відділення фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях; Технічний паспорт (Витяг з ЄДЕССБ) № ТІ01:5425-2234-5980-0713, виданий 27 вересня 2024 року, видавник – ЄДЕССБ.
У відповідь на адвокатський запит № 169/08-25 від 02 грудня 2025 року, листом Міністерства культури України департаменту захисту та збереження культурної спадщини від 04 грудня 2025 року № 08/113/159-25 повідомлено, що міністерством не виявлено запиту щодо погодження передачі пам`ятки культури церква Успіння Богородиці, загальна площа 114 кв. м; адреса Рівненська обл., м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, в комунальну власність Рівненської міської ради.
На переконання позивача оформлення права власності на пам`ятку архітектури (культову споруду) відбулося порушенням Закону України "Про охорону культурної спадщини", незаконне оформлення права власності порушує права Релігійною громадою Української православної церкви в м. Рівне (Свято-Успенська), оскільки призведе до виселення релігійної громади з будівлі церкви, зміни режиму використання храму, що прямо порушує права вірян на безперешкодне відвідування церкви.
Також, позивач стверджує, що Релігійна громада Української Православної Церкви в м. Рівне (Свято-Успенська) є законним власником будівлі приміщення за набувальною давністю згідно охоронного договору від 23 січня 1979 року. Храм та майно належать релігійній громаді Рівного з моменту побудови церкви. Свято-Успенська Церква одна з найдавніших культових споруд міста Рівне є пам`яткою архітектури національного значення (охоронний номер 1486-Н/1).
Зважаючи на викладене вище, позивач просить суд визнання протиправним та скасувати рішення Рівненської міської ради Рівненської міської Ради від 10 жовтня 2023 року № 86 "Про затвердження переліку нерухомого майна, що власністю Рівненської міської територіальної громади" в частині визнання органом місцевого самоврядування права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року про державну реєстрацію права власності за Рівненської міською радою на об`єкт речових прав, номер 58041818 - будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, що є пам`яткою архітектури національного значення, згідно постанови РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442 із скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав та визнати право власності за набувальною давністю за Релігійною громадою Української православної церкви в м. Рівне (Свято-Успенська) на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Предметом розгляду даної справи є правовідносини, що виникли з неправомірних дій відповідача та державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості без наявності всіх необхідних документів, а саме дозволу державних органів на передачу у власність пам`ятки архітектури національного значення - церкви Успіння Богородиці 1756 року та застосування захисту для відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову та визнання права власності церквою Успіння Богородиці 1756 року, що розташована по вул. Шевченка, 113 у м. Рівне та фактично знаходиться під охороною та в користуванні Релігійної громади Української православної церкви в м. Рівне (Свято Успенська).
Як встановлено судом, церква Успіння Богородиці 1756 року є пам`яткою національного значення і її використання можливе на умовах охоронного договору.
Будівля церкви на законних підставах перебуває у користуванні позивача, протиправна реєстрація права власності за органом місцевого самоврядування, порушує охоронювані законом права Релігійної громади та позбавляє можливості належним чином виконувати обов`язки за Охоронним договором.
Охоронний договір на передачу релігійній громаді пам`ятки архітектури Успенської церкви є дійсними до цього часу. Релігійна громада УПЦ користується приміщенням храму з моменту його побудови - 1756 року, утримує церкву відповідно до покладених обов`язків у відмінному стані.
Культова будівля передана виконкомом Рівненської обласної ради у безстрокове та безоплатне користування православній громаді згідно вказаного охоронного договору, на підставі акту передачі від 23 січня 1979 року. Укладений охоронний договір є цивільно-правовою угодою, яка може бути розірвана або припинена лише в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством України.
На підтвердження користування культовою спорудою від моменту побудови Успенської церкви в місті Рівне і до сьогодні, надано наступні докази: охоронний договір на передачу пам`ятки архітектури церкви 1756 року, укладений 23 січня 1079 року між Облвідділом у справах будівництва та архітектури виконавчого комітету Рівненської обласної ради народних депутатів та Свято-Успенською церквою місто Рівне; Акт передачі культової будівлі від 23 січня 1979 року; рішення Рівненського облвиконкому від 25 вересня 1991 року № 173; Свідоцтво про реєстрацію статуту релігійної громади від 25 вересня 1991 року; Статут релігійної громади; Технічний паспорт на будівлю Церкви Релігійній громаді Свято Успенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви; архівна довідка від 21 липня 1998 року № 300; архівна довідка від 02 грудня 1998 року № 460; довідки Рівненської міської ради від 29 травня 2012 року № 531.
Майно храму належить релігійній громаді Рівного з моменту побудови церкви, Свято-Успенська Церква одна з найдавніших культових споруд міста Рівне є пам`яткою архітектури національного значення (охоронний номер 1486-Н/1).
Відповідно до Державного реєстру речових прав, 03 грудня 2024 року відповідачем подано заяву на реєстрацію права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв.м., за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, 113 за Рівненською міською радою згідно: рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкту речового права: серія та номер - 86, виданий 10 жовтня 2023 року; документу, що підтверджує факт відсутності перебування закінченого будівництвом об`єкта у державній власності: серія та номер - 05-03-3049, виданий 11 листопада 2024 року регіональним відділенням Фонду державного майна; технічний паспорт (витяг з ЄДЕССБ), серія та номер: Т101: 5425-2234-5980-9713, виданий 27 вересня 2024 року; номер відомостей про речове право: 58041818; тип речового права: право власності; рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року, реєстратор Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілона Михайлівна.
Актуальна інформація про речове право № 58041818: - дата державної реєстрації: 03 грудня 2024 року; власники: Орган місцевого самоврядування, Рівненська міська рада.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 408400479 від 17 грудня 2024 року наявний запис про об`єкт речових прав за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 3064514856060; об`єкт речових прав закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта будівля, церква Успіння Богородиці; опис об`єкта загальна площа 114 кв. м; адреса Рівненська обл., м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113; додаткові відомості пам`ятка архітектури національного значення, занесена до переліку пам`яток постановою РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442, охоронний № 1486/1.
Рівненська міська ради, оформила право власності на будівлю церкви Успіння Богородиці (пам`ятка архітектури національного значення, яка занесена до переліку пам`яток постановою РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442, охоронний № 1486/1), загальною площею 114 кв. м, за адресою Рівненська обл., м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 408400479 від 17 грудня 2024 року.
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2024 року № 338 "Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України", Свято-Успенська церква віднесено згідно переліку до об`єктів культурної спадщини національного значення, які вносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, є пам`яткою архітектури за номером 170049.
Згідно із частиною першою статті 18 Закону "Про охорону культурної спадщини", об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 20 статті 5 вказаного Закону погодження відчуження або передачі пам`яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
Пунктом 16 статті 6 Закону "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління належить до компетенції органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Як стверджено матеріалами справи, Міністерство культури України не надавало погодження відповідачу на оформлення права власності на пам`ятку архітектури національного значення - церкви Успіння Богородиці 1756 року.
Пам`ятка архітектури національного значення - церква Успіння Богородиці 1756 року, що розташована по вул. Шевченка, 113 у м. Рівне фактично знаходиться під охороною та користуванні Релігійної громади Української православної церкви в м. Рівне (Свято Успенська).
Суд зазначає, що об`єкти культурної спадщини є суспільним надбанням та потребують особливої охорони. Збереження об`єктів культурної спадщини становить загальний суспільний інтерес, має засадниче значення для суспільства. Цей інтерес зумовлює необхідність вжиття державою дій, спрямованих на забезпечення контролю за таким збереженням (абзац другий статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).
Стаття 1 закону "Про охорону культурної спадщини" визначає низку понять, серед яких: культурна спадщина - це сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; пам`ятка - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; нерухомий об`єкт культурної спадщини визначений - це об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; охорона культурної спадщини - це система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; предмет охорони об`єкта культурної спадщини - це характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою.
Отже, нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно ("матеріальну" цінність), а набувають історико-культурну цінність ("нематеріальну", ідеологічну цінність). 
Така "нематеріальна" цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь (п.п. 117-118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).
Крім того, частина перша статті 18 закону "Про охорону культурної спадщини" передбачає імперативний припис - об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України), можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Судом встановлено, що вказане вище погодження відсутнє. 
З огляду на зазначені обставини, оскаржувані реєстраційні дії та рішення незаконні.
У контексті цього важливі для проведення державної реєстрації переходу права власності на об`єкти культурної спадщини правові висновки, викладені у п.п. 215-216 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справа № 910/8413/21: "Публічний порядок становлять фундаментальні цінності, до яких належить і збереження об`єктів культурної спадщини України як частини історичної пам`яті народу. Незаконне відчуження об`єктів культурної спадщини є таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним".
Суд зазначає, що при подачі заяви на реєстрацію право власності на об`єкт національного значення без висновку або погодження Мінкультури, реєстратор повинен винести рішення про відмову на підставі невідповідності поданих документів вимогам закону (ст. 24 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно").
Суд наголошує, що згідно зі ст. 20 та 22 Закону "Про охорону культурної спадщини", відчуження або зміна форми власності пам`яток національного значення потребує обов`язкового дозволу Мінкультури. Відсутність такого погодження є порушенням публічного порядку, що тягне за собою визнання правочинів недійсними та скасування записів у реєстрі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 317/372/22 вказує, що вимога про скасування рішення державного реєстратора є ефективним способом відновлення права держави на об`єкти культурної спадщини, які незаконно вибули з її володіння.
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 910/78/23 суд скасував рішення реєстратора про відкриття розділу та реєстрацію права власності через відсутність належних дозволів від пам`ятко охоронних органів. Аналогічні висновки у справах № 317/372/22, № 910/78/23.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою достовірності відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
При встановленні обставин існування у відповідача права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Державна реєстрація визначає момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Пам`ятка архітектури національного значення за своєю правовою визначеністю є державною власністю. Управління таким майном здійснюється виключно державним органом Кабінетом Міністрів в особі Міністерства культури або делегування прав Рівненській обласній державній адміністрації.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим (ч. 2 ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року (в редакції, чинній на момент реєстрації права власності за відповідачем).
Суд наголошує, що для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - культову будівлю, яка належить до пам`яток архітектури національного значення, необхідним є прийняття уповноваженим органом охорони культурної спадщини - Кабінетом міністрів України, рішення про її передачу у власність та укладення охоронного договору на пам`ятку.
Відповідачем не заперечується, що жодного рішення Кабінетом міністрів України, міністерством культури про передачу культової споруди у власність Рівненської міської Ради не приймалось. 
Згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстроване речове право, права та/або їх обтяження.
Проте, оскаржувані реєстраційні дії державного реєстратора вчинені з порушенням нормативних актів та за відсутності відповідного рішення органу охорону культурної спадщини, що погоджує передачу у власність відповідача пам`ятки архітектури національного значення.
Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на приміщення церкви не може бути звернена до державного реєстратора. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить.
Стаття 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає порядок проведення реєстрації або відмови у реєстрації речових прав та обтяжень.
Частиною другою статті 26 Закону унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Для належного захисту прав та законних інтересів позивача та можливості подальшої реалізації ним прав, достатнім способом захисту є відновлення становища, яке існувало до прийняття спірного рішення та внесення відповідного запису, якого в свою чергу можливо домогтися шляхом визнання незаконними та скасування рішення державного реєстратора та скасування відповідного запису.
Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Звернення позивача до суду із даною позовною заявою, свідчить про незгоду із відповідним рішенням міської Ради про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року, реєстратор Салійчук І.М. та про наявність у позивача відповідного матеріального інтересу на скасування такого рішення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, зазначено, що у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення
Тобто, з урахування висновку Великої палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, слід зробити висновок, що вже сам факт заявленої незгоди членів Релігійної організації із рішенням, створює спірні правовідносини, об`єкт яких можна охарактеризувати та розкрити через інтерес позивача у правовій визначеності.
Такий інтерес підлягає судовому захисту.
Рівненською міською радою оформлено права власності на будівлю церкви, без надання Міністерством культури України згідно Закону України "Про охорону культурної спадщини", дозволу на передачу з державної власності у комунальну власність Рівненської міської ради будівлі церкви Успіння Богородиці.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).
Відповідач оформив права власності на будівлю церкви, яка знаходиться на земельній ділянці, що передана позивачу у постійне користування на підставі рішення Рівненської міської ради від 14 травня 2014 року № 5220 і згідно листа міського голови № 05-2733 від 09 листопада 2018 року, в якому зазначено, що рішення Рівненської міської ради від 14 травня 2014 року № 5220 має необмежувальний строк дії.
Відповідно релігійна громада має законне право користування земельною ділянкою, на якій розташована культова споруда від моменту побудови Успенської церкви в місті Рівне для обслуговування приміщення церкви безстроково.
Відповідно до положень законів України "Про управління об`єктами державної власності", "Про Фонд державного майна України", постанов Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року, номер 467 "Про затвердження Положення про єдиний реєстр об`єктів державної власності" та від 30 листопада 2005 року номер 121 "Про затвердження методики проведення державної інвентаризації об`єктів державної власності", Фондом формується та ведеться Єдиний реєстр об`єктів державної власності, згідно з наданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року номер 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), було сформовано базовий перелік об`єктів права комунальної власності і цією постановою визначено перелік галузей економіки, підприємства яких підлягають передачі у комунальну власність. Зобов`язано міністерства, відомства України, органи яких уповноважені управляти державним майном, здійснити до 01 січня 1992 року передачу державного майна що знаходиться в їх відданні до комунальної власності, відповідно до затвердженого переліку постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 року номер 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", яка діяла на той час, з подальшим поінформуванням про це органи Державної статистики, податкові та фінансові органи.
Законом України "Про передачу об`єктів права державної і комунальної власності" визначені об`єкти, які передаються у комунальну власність за актом приймання - передачі.
Суд оцінює критично твердження відповідача про те, що спірна будівля церкви є його власністю, у той час коли останній не оформляв право власності на власне майно більш ніж 30 років. Слід зазначити, що відповідачем не доведено факт перебування будівлі церкви у його власності (державній чи комунальній) до оформлення реєстрації права власності на останню. Відповідач не надав жодних доказів використання та утримання будівлі церкви. Будівля церкви лише формально перебувала на балансах комунальних структур Рівненської міської ради. 
У відповіді регіонального відділення Фонду державного майна по Рівненській, Житомирській областях від 11 листопада 2024 року № 05-05-3049, чітко зазначено, що відомості про нерухоме майно, а саме Церква Успіння Богородиці, загальною площею 114 квадратних метрів, за адресою вулиця Шевченка 113 в місті Рівне Рівненської області, від суб`єктів управління до Фонду для включення до Реєстру об`єктів державної власності, не надходили. 
Відомості про об`єкт від суб`єктів управління, якими є Кабінет Міністрів в особі Міністерства культури, до Фонду з метою внесення до Реєстру об`єктів державної власності, не надавалися, відповідно в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, які підлягають приватизації, будівля церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 квадратних метрів, за адресою: вулиця Шевченка 113 в місті Рівне Рівненської області не передбачена, відповідно не підлягає приватизації.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції і законів держави.
Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні".
У частині 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Наведені норми законодавства свідчать про те, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив повноваження самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Слід зазначити, що акт органу місцевого самоврядування чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.
Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані.
Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Отже, підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Рішення Рівненської міської ради Рівненської міської Ради від 10 жовтня 2023 року № 86 "Про затвердження переліку нерухомого майна, що власністю Рівненської міської територіальної громади" в частині визнання органом місцевого самоврядування права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 та рішення державного реєстратора Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року про державну реєстрацію права власності за Рівненської міською радою на об`єкт речових прав, номер 58041818 - будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. м. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, що є пам`яткою архітектури національного значення, згідно постанови РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442 - підлягають скасуванню у зв`язку із порушенням Закону України "Про захист культурної спадщини".
Щодо вимог позивача про набуття права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв., за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 за набувальною давністю, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з приписами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Разом з тим, статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналогічна позиція відображена у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 Великої Палати Верховного Суду.
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, суд виходить з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак суд аналізує добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Як встановлено судом вище, об`єкти культурної спадщини перебувають у власності держави, в межах даної справи будівля церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв., за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113. 
Проте, враховуючи, що держава не реалізувала це право шляхом оформлення та дотримання всіх необхідних за законом встановлених процедур, обов`язок суду дослідити та з`ясувати усі обставини пов`язані із зазначеним об`єктом нерухомості.
При прийняті рішення, судом враховано, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нациського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки, комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнається злочинним і таким, що здійснював політику державного терору, яка характеризувалася численними порушеннями прав людини у формі індивідуальних та масових вбивств, страт, смертей, депортацій, катувань, використання примусової праці та інших форм масового фізичного терору, переслідувань з етнічних, національних, релігійних, політичних, класових, соціальних та інших мотивів, заподіянням моральних і фізичних страждань під час застосування психіатричних заходів у політичних цілях, порушенням свободи совісті, думки, вираження поглядів, свободи преси та відсутністю політичного плюралізму, та у зв`язку з цим засуджується як несумісний з основоположними правами і свободами людини і громадянина.
Незалежно від оцінки чинності історичного акта націоналізації, після його прийняття держава розглядала спірну споруду як державне майно, тоді як релігійна громада та її правонаступники не припиняли фактичного володіння храмом. Саме це тривале фактичне володіння підлягає оцінці за статтею 344 ЦК України.
Засудження на законодавчому рівні комуністичного тоталітарного режиму та визнання його політики репресивною не становить самостійної цивільно-правової підстави для автоматичного відновлення права власності. Водночас ця законодавча оцінка є складовою нормативного контексту, в якому суд має оцінювати добросовісність тривалого володіння релігійної громади, характер позбавлення її майна, поведінку держави та допустимість надання переваги формальному реєстраційному запису, внесеному через десятиліття після фактичного заволодіння майном державою.
Суд ураховує, що законодавче засудження комуністичного тоталітарного режиму також не є самостійною підставою для автоматичного припинення речових прав, які виникли в період його існування, та не замінює передбачених цивільним законодавством способів набуття права власності. 
Матеріалами справи підтверджено, що спірний храм було споруджено як культову будівлю Православної церкви, а позивач є правонаступником відповідної релігійної організації. З моменту спорудження храму та після прийняття радянськими органами актів щодо віднесення його до державної власності фактичне володіння будівлею релігійною громадою не припинялося. У храмі постійно проводилися богослужіння, громада забезпечувала його утримання, ремонт та збереження як пам`ятки культурної спадщини.
Водночас, слід зазначити, що будівля церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 лише формально перебувала на балансах комунальних органів. 
Матеріали справи не містять жодних доказів належного утримання та догляду культової споруди органом місцевого самоврядування з моменту реєстрації права власності, та його структурними підрозділами у період перебування на балансі. 
Також судом враховано, що будівля церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 є культовою спорудою і позивач на протязі цих років використовував останню за призначенням.
Суд заначає, що законодавець наділяє власника майна не лише переліком прав та повноважень, але й зобв`язань щодо утримання цього майна у відповідному стані. В даному випадку це має важливе значення оскільки майну належить особливий статут - об`єкт культурної спадщини національного значення.
Враховуючи, що відповідачем суду не надано жодних доказів як б свідчили про виділення коштів з місцевого бюджету на утримання спірної будівлі церкви чи хоча б передбачення будь-яких витрат на її утримання закладених в бюджет громади на протязі усіх цих років, укладення охоронних договорів, проведення будь-яких ремонтних чи відновлюваних робіт, тощо. 
Належних доказів набуття чи наявності права власності у останніх матеріали справи не містять, суд критично ставиться до тверджень міської ради щодо належності їй оспорюваного об`єкта нерухомості за законом.
Окрім того, слід зазначити, що саме відповідачем надано суду лист регіонального відділенням Фонду державного майна № 05-03-3049 від 11 листопада 2024 року, де останній повідомив Рівненську міську раду та Управління комунальною власністю Рівненської міської ради, що у фонду відсутня інформація про внесення спірної будівлі до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.
Відтак, суд дійшов висновку, що право власності на спірну будівлю не оформлено в законний спосіб за державою, оскільки про вище зазначений об`єкт нерухомості відсутня інформація у відповідних державних реєстрах до моменту звернення Рівненської міської ради до реєстратора.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, будівля церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв. за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 не належить до категорій майна, вилучених із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння є законним та може бути об`єктом набувальної давності. 
Суд зазначає, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Вказана вище позиція суду відповідає висновкам сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Судом враховано, що позивач добросовісно володіє нерухомим майном з метою здійснення богослужінь. Будівля церкви фактично побудована релігійною громадою правонаступником якої є позивач та перебуває на утриманні близько 250 років з моменту побудови. 
Матеріали справи містять охоронний договір на передачу пам`ятки архітектури церкви 1756 року, укладений 23 січня 1979 року між Облвідділом у справах будівництва та архітектури виконавчого комітету Рівненської обласної ради народних депутатів та Свято-Успенською церквою місто Рівне; акт передачі культової будівлі від 23 січня 1979 року.
Вказаний доказ свідчить про те, що позивач, відкрито використовує будівлю церкви та більше 10 років, безперервно використовує приміщення церкви за призначення для якого остання збудована, обслуговує будівлі церкви, проводить періодичний ремонт благоустрою та прибудинкової території. 
Відсутність будь-яких звернень та приписів, зауважень, тощо за час використання вище зазначеної будівлі відповідно до охоронного договору, свідчить про факт належного утримання будівлі на протязі усіх років користування.
Також укладення уповноваженим державним органом охоронного договору з релігійною громадою підтверджує, що держава протягом тривалого часу була обізнана про фактичне, відкрите та безперервне володіння позивачем спірним об`єктом. 
Державна реєстрація права комунальної власності, проведена за відповідачем незадовго до звернення позивача до суду, не є самостійною підставою виникнення права власності. Вона лише офіційно засвідчує право, набуте з визначеної законом матеріально-правової підстави. Тому вирішальним є не час внесення запису до Державного реєстру речових прав, а наявність у відповідача належної правової підстави набуття спірного майна.
Крім того, як встановлено у межах даної справи, реєстрація права власності на будівлю церкви за Рівненською міською радою здійснена з порушенням закону та підлягає скасуванню.
У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Згідно з визначеннями статті 3 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відтак, враховуючи змагальність процесу, суд приймаючи рішення оцінює подані сторонами процесу докази у справі. 
Висновки суду за результатами вирішення спору.
В силу положень процесуального законодавства, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі досліджених доказів та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення ради та державного реєстратора прийняті без отримання відповідного дозволу, підлягають визнанню недійсними та скасуванню у зв`язку із порушенням Закону України "Про захист культурної спадщини".
Також, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір суд установив, необхідну та достатню сукупність обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, з якою законодавець пов`язує набувальну давність. 
Враховуючи вищенаведене, на підставі повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів та встановивши усі обставини справи, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо визнання права власності на об`єкт нерухомості.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з правилами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 39 240 грн. 82 коп., який підлягає відшкодуванню за рахунок Рівненської міської ради, як зі сторони з боку якої вчинялись дії, що привели до виникнення даного спору.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити.
2. Визнати недійсними та скасувати рішення Рівненської міської ради Рівненської міської Ради від 10 жовтня 2023 року № 86 "Про затвердження переліку нерухомого майна, що власністю Рівненської міської територіальної громади" в частині визнання органом місцевого самоврядування права власності на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв.м за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113 та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни, індексний номер: 76655937 від 17 грудня 2024 року про державну реєстрацію права власності за Рівненської міською радою на об`єкт речових прав, номер 58041818 - будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв.м за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113, що є пам`яткою архітектури національного значення, згідно постанови РМ УРСР від 06 вересня 1979 року № 442 із скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав.
3. Визнати за релігійною громадою Української православної церкви в м. Рівне (Свято-Успенська) (33024, м. Рівне, вул. Шевченка, 113, код ЄДРПОУ 22560645) право власності за набувальною давністю на будівлю церкви Успіння Богородиці, загальною площею 114 кв.м за адресою Рівненська область, м. Рівне, вул. Шевченка, буд. 113.
4. Стягнути з Рівненська міська рада (3302, м. Рівне, вул. Соборна, 12а, код ЄДРПОУ 34847334) на користь Релігійної громади УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) (33024, м. Рівне, вул. Шевченка, 113, код ЄДРПОУ 22560645) 39 240 (тридцять дев`ять тисяч двісті сорок) грн. 82 коп. судового збору.
5. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

Позивач (Стягувач): Релігійна громада УПЦ м. Рівне (Свято-Успенська) (33024, м. Рівне, вул. Шевченка, 113, код ЄДРПОУ 22560645).
Відповідач (Боржник): Рівненська міська рада (3302, м. Рівне, вул. Соборна, 12а, код ЄДРПОУ 34847334) .

Повний текст рішення складено та підписано 01 вересня 2026 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).
Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Вадим Торчинюк