Справа № 757/1522/25-ц 
Провадження № 2/752/10940/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

14.09.2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Данілової Т.М.
з участю секретаря Веселовської А.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів (про визнання права), -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати, що він має право не виконувати вимогу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про сплату боргу перед Публічним акціонерним товариством «Київенерго» у сумі 4 077,45 грн за централізоване постачання гарячої води за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у м. Києві замість ПАТ «Київенерго» стала надавати відповідач, який на підставі укладеного з ПАТ «Київенерго» договору відступлення права вимоги від 11.10.2018 № 602-18 отримав право вимоги до споживачів щодо сплати їхньої заборгованості перед ПАТ «Київенерго». У платіжному документі за травень 2018 року відповідач вимагає від позивача сплатити борг перед ПАТ «Київенерго» у сумі 4 077,45 грн. Позивач, не погоджуючись з існуванням цього боргу, звернувся 18.01.2021 до відповідача з проханням надати інформацію, яка б підтвердила його існування, проте змістовної відповіді не отримав. На думку позивача, оскільки відповідач (новий кредитор) не надав йому доказів переходу права вимоги та інформації, важливої для його здійснення, він відповідно до частин 1, 2 статті 517 ЦК України має право не виконувати вимогу відповідача про сплату зазначеного боргу.
Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року дана цивільна справа передана до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.
Постановлю Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року скасована ухвала судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року, а справа направлена для продовження розгляду до того ж суду.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.
Постановлю Київського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року скасована ухвала судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2026 року, а справа направлена для продовження розгляду.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2026 року в справі відкрито провадження та вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
29.06.2026 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив, зазначивши, зокрема, що рахунок-повідомлення, який позивач розцінює як «вимогу», не є правочином, не встановлює для позивача обов`язку сплатити кошти у примусовому порядку та не супроводжується пред`явленням вимоги про стягнення заборгованості, а відповідач з таким позовом до позивача не звертався, тому відсутні підстави вважати, що відповідачем вчинено дії, які порушують чи оспорюють права позивача; обраний позивачем спосіб захисту («визнання права») спрямований на створення передумов для уникнення можливого майбутнього спору, а не на захист уже порушеного права, що не відповідає завданням цивільного судочинства та є самостійною підставою для відмови в позові; рахунки-повідомлення за своєю правовою природою є претензіями, які не свідчать про порушення прав споживача, а можуть слугувати лише підставою для подальшого звернення виконавця послуг до суду з відповідним позовом; за умовами договору відступлення права вимоги від 11.10.2018 № 602-18 та Додатка № 2 до нього відповідач набув право вимоги не до позивача ОСОБА_1 , а до споживача ОСОБА_2 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок за вказаною адресою, у сумі 2 378,38 грн, а не 4 077,45 грн, як зазначено в позовній заяві; рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2025 у справі № 752/11539/25, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2026, у задоволенні аналогічного позову позивача до відповідача вже було відмовлено. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
30.06.2026 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що предметом позову є визнання права, а не визнання відсутності заборгованості; рахунок-повідомлення є різновидом претензії згідно з постановою Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 462/5889/16-ц, а претензія є синонімом вимоги; відповідач не навів критеріїв ефективності обраного позивачем способу захисту; причини та період виникнення боргу перед ПАТ «Київенерго» не є предметом доказування у справі, оскільки предметом доказування є право позивача не виконувати вимогу відповідача на підставі статті 517 ЦК України; справа № 752/11539/25 не є тотожною цій справі.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликалися.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу позивача є обов`язковою передумовою для звернення особи до суду та задоволення її позовних вимог.
Судом встановлено, що вимога, яку позивач вважає порушенням свого права, - це відображена у платіжному документі (рахунку-повідомленні) за травень 2018 року інформація про наявність заборгованості перед ПАТ «Київенерго» у сумі 4 077,45 грн. Відповідач з позовом про стягнення цієї заборгованості до позивача не звертався, доказів протилежного матеріали справи не містять і позивачем не надано.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, а у разі, якщо такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Крім того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17, звернення до суду з позовом, спрямованим не на захист порушеного права, а на створення передумов для уникнення можливого майбутнього спору, не відповідає завданням цивільного судочинства та не підлягає судовому розгляду.
Судова палата також враховує, що рахунки-повідомлення за своєю правовою природою є претензіями та самі по собі не свідчать про порушення прав споживача, а можуть слугувати лише підставою для подальшого звернення виконавця послуг до суду з відповідним позовом (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 462/5889/16-ц, постанова Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 234/18252/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, постанова Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 344/16988/14-ц). Доводи позивача про те, що претензія нібито є синонімом вимоги про примусове стягнення, ґрунтуються на загальновживаному, а не юридичному значенні цього слова, і не спростовують наведеної усталеної практики Верховного Суду, відповідно до якої претензія (рахунок-повідомлення) не є вимогою, здатною порушити право боржника і, відповідно, підлягати судовому захисту в порядку визнання права.
За таких обставин суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту - визнання права не виконувати вимогу відповідача про сплату боргу - не спрямований на захист уже порушеного права, оскільки на момент звернення до суду будь-яка вимога відповідача про примусове стягнення заборгованості до позивача пред`явлена не була, а тому право позивача порушеним не є. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду (постанови від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20) неправильно обраний спосіб захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до наданого відповідачем витягу з Додатка № 2 до договору відступлення права вимоги від 11.10.2018 № 602-18, право вимоги набуте відповідачем не до позивача ОСОБА_1 , а до іншої особи - споживача ОСОБА_2 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 2 378,38 грн, тобто в розмірі, іншому, ніж заявлено в позовній заяві (4 077,45 грн). Позивачем ці обставини не спростовані. Доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, про те, що причини та період виникнення заборгованості не є предметом доказування у справі, не спростовують наведеного висновку суду про відсутність доведеного порушення прав саме позивача, а не іншої особи.
Враховуючи викладене, а також те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2025 у справі № 752/11539/25, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2026, у задоволенні подібних позовних вимог позивача до того самого відповідача вже було відмовлено, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 512, 514, 516, 517 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», статтями 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 175, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 274, 276, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів (про визнання права) - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя