Справа № 462/7941/25 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/165/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Бойко С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс», на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 12 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просило суд стягнути з відповідачки на користь ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором №1412-6395 від 23.06.2024 року в розмірі 48 000 грн та 2 422 грн. 40 коп. судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 23.06.2024 року між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_2 за допомогою веб-сайту (credos.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТзОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1412-6395 (в подальшому – «Кредитний договір»), згідно умов якого позивач (як кредитодавець) взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту – 9600 грн; строк кредитування – 365 днів; базовий період – 21 день; комісія за видачу кредиту – 15% від суми кредиту; знижена % ставка – 1,50 % в день; стандартна % ставка – 1,50 % за кожен день користування кредитом протягом перших 180 днів та 1,18% за кожен день користування кредитом починаючи з 181 календарного дня дії договору. ТОВ «Укр Кредит Фінанс» взяті на себе зобов`язання виконало в повному обсязі. Однак, відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала і станом на 19.09.2025 (із застосуванням програми лояльності) загальний розмір її заборгованості перед позивачем становить 48 000 грн, яка складається з 9 600 грн простроченої заборгованість за кредитом та 38 400 грн простроченої заборгованості за нарахованими процентами, у зв`язку з чим позивач і змушений звернутись до суду з даним позовом (а.с. 1-8).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» суму заборгованості за Кредитним договором №1412-6395 від 23.06.2024 в розмірі 14 400 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» 2 422 грн. 40 коп. судового збору(а.с. 79-80).

Дане рішення оскаржила представниця позивача.
Апелянт просить оскаржуване рішення «…в частині стягнення процентів за кредитним договором № 1412-6395 від 23.06.2024 р. та ухвалити нове рішення, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за простроченими процентами у розмірі 38 400 грн. 00 коп.», покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково припустився висновку, що відповідачка має право на пільги, як дружина військовослужбовця, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Вважає, що суд першої інстанції, помилково відніс проценти за користування кредитом, як засіб компенсації за неналежне виконання кредитного договору у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки проценти за користування кредитним договором є платою за користування кредитними коштами, а не засобом компенсації за неналежне виконання умов кредитного договору (а.с. 63-76).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 січня 2026 року було відкрито апеляційне провадження за згаданою вище апеляційною скаргою позивача, ухвалено апеляційний розгляд справи у відповідності до статей 274, 368 та 369 ЦПК України здійснювати без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу (а.с. 113-114).

06 лютого 2026 року відповідачка подала до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Апеляційний розгляд справи просить здійснювати «без (її) присутності» (а.с. 120-121).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

За змістом статті 178 ЦПК України, усі свої заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Відзиву на позов відповідачка до суду першої інстанції не подала. Натомість подала до суду «Клопотання про зменшення розміру заборгованості», покликаючись на те, що є багатодітною матір`ю, а також дружиною військовослужбовця, який приймав участь у бойових діях (а.с. 63).

Як вбачається з описової частини оскаржуваного рішення, то відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду «відзив на позовну заяву у якому … позовні вимоги визнала частково, зокрема в частині тіла кредиту».
Тобто, як вбачається з наведеного вище, відповідачка в суді першої інстанції визнавала укладення нею з позивачем 23.06.2024 року Кредитного договору та отримання нею 9 600 грн. кредитних коштів і рішення суду першої інстанції про стягнення з неї згаданих кредитних коштів (а також і частково заборгованості по відсотках за користування ними) не оскаржувала.

Щодо посилання відповідачки на те, що її чоловік «є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу протягом чотирьох років», то колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

20.05.2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було доповнено пунктом 15, який станом на 23.06.2024 року (день укладення відповідачкою Кредитного договору) було викладно у наступній редакції:
15. Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Тобто, станом на день укладення Кредитного договору (23.06.2024 року) відповідачці було добре відомо про те, що її чоловік «є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу протягом чотирьох років».
Незважаючи на це, відповідачка (як позичальник) 23.06.2024 року уклала з позивачем Кредитний договір.

Як вбачається зі змісту пункту 6-2 розділу ІУ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», саме споживач (позичальник, відповідачка) зобов`язаний був повідомити позивача (як Кредитодавця) «про свою належність до захищеної категорії» (до яких відносяться також військовослужбовці Збройних Сил України та прирівняні до них категорії) «за допомогою будь-якого засобу комунікації… з наданням копій підтвердних документів про належність споживача до захищеної категорії», якими для військовослужбовців Збройних Сил України та прирівняні до них категорії є «скріплена гербовою печаткою довідка за формою, встановленою додатком № 2 до цього Закону». 
Принагідно слід зауважити, що на споживача також покладено обов`язок повідомити кредитодавця і про втрату ним належності до захищеної категорії.
Відповідачкою не було подано до суду жодних доказів про те, що нею при укладенні 23.06.2024 року Кредитного договору було повідомлено позивача (як кредитодавця) про свою належність до захищеної категорії.

Відповідачкою також не наведено доводів стосовно того, чому вона, знаючи про пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та вважаючи себе особою, на яку поширюються ці пільги, все ж таки 23.06.2024 року уклала з позивачем Кредитний договір, яким передбачено сплату (зокрема) процентів за користування кредитом.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто - таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Кредитний договір в цілому та окремі його умови і положення зокрема в судовому порядку відповідачкою не оскаржувались, не визнавалися недійсними, що дає підстави для висновку про те, що Кредитний договір є таким, що відповідає волевиявленню сторін.
За наведених вище обставин в їх сукупності доводи відповідачки про те, що її чоловік «є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу протягом чотирьох років»,до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, лише часткове задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що «встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 38400 грн, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 9 600 гривень».

Наведені вище висновки судом зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (а тому доказуванню не підлягає) те, що за умовами укладеного між сторонами 23.06.2024 року Кредитного договору кредит у розмірі 9 600 грн. позивачем було надано відповідачці строком на 365 днів на наступних умовах: стандартна % ставка – 1,50 % за кожен день користування кредитом протягом перших 180 днів та 1,18% за кожен день користування кредитом починаючи з 181 календарного дня дії договору (а.с. 12-22).

24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України № 3498-ІХ від 22.11.2023 року, яким статтю 8 Закону Україну «Про споживче кредитування» було доповнено частиною п`ятою, якою встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, а пунктом 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (який набрав чинності 24 грудня 2023 року), установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Тобто, станом на час укладення згаданого вище Кредитного договору (23 червня 2024 року) вже був чинний (з 24 грудня 2023 року) Закон, який обмежував максимальний розмір денної процентної ставки. 

Порядок розрахунку денної процентної ставки (за відповідною формулою) встановлено частиною 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», частиною 5 якої встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
А частиною 6 згаданої статті встановлено, що саме з метою уникнення недобросовісних практик розрахунку денної процентної ставки Національному банку України надано право встановлювати додаткові вимоги до складових розрахунку денної процентної ставки.
Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Тобто, за період кредитування, передбачений умовами Кредитного договору (365 днів), відповідачка (у відповідності до згаданих вище умов Закону України «Про споживче кредитування) мала б сплатити 35 040 грн. 00 коп. процентів:

1,0 % від 9 600 грн. 00 коп. = 96 грн. 00 коп. х 365 днів = 35 040 грн. 00 коп.

Тобто, станом на день укладення відповідачкою Кредитного договору можливість денної процентної ставки у розмірі 1 % була передбаченою чинним законодавством і, укладаючи Кредитний договір, відповідачка погодилась її сплачувати протягом 365 днів та погодилась з тим, що «загальна вартість Кредиту на дату укладення цього Договору … складає 57 916,80 грн» (пункт 4.15 Кредитного договору).

Відповідачкою не було подано до суду жодних доказів про хоча б часткове погашення нею кредиту.
Відтак, 9 600 грн. тіла кредиту + 35 040 грн. 00 коп. відсотків за користування кредитними коштами = 44 640 грн.

Відповідачкою не було подано до суду доказів про оспорювання нею Кредитного договору (повністю або в частині) в судовому порядку та про те, що цей договір визнавався судами недійсним (хоча б в частині), а відтак укладений між сторонами Кредитний договір (у відповідності до статті 204 ЦК України) є чинним, а тому підлягає до виконання.

За наведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає, що у суду були відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачки 35 040 грн. 00 коп. процентів за користування кредитними коштами, а тому приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню – з викладенням другого абзацу його резолютивної частини у новій редакції.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).
Матеріалами справи стверджується, що позивач в ході розгляду даної справи поніс 4 965 грн. 92 коп. (2 422 грн. 40 коп. + 2 543 грн. 52 коп.) судових витрат у виді сплаченого судового збору (а.с. 58, 99-100).
За підсумками апеляційного розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що до задоволення підлягають 93,0 % заявлених позовних вимог (44 640 грн. з 48 000 грн.).
93 % від 4 965 грн. 92 коп. = 4 618 грн. 30 коп., які і підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивача. 

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 48 000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 48 000 грн. 00 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 48 000 грн. 00 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 пункт 2, 376 частина 1 пункт 4, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс», частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 12 грудня 2025 року в частині часткового задоволення позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами за Договором про відкриття кредитної лінії №1412-6395 від 23.06.2024 року змінити, а саме: ухвалити, що заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами підлягає до стягнення у розмірі 35 040 грн. 00 коп., у зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини цього рішення викласти у новій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» 44 640 (сорок чотири тисячі шістсот сорок) грн. 00 коп. заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №1412-6395 від 23.06.2024 року, з яких:
-9 600 грн. 00 коп. – заборгованість за кредитом;
-35 040 грн. 00 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом».

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 12 грудня 2025 року в частині вирішення питання судових витрат скасувати.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» 4 618 (чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 30 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 29 липня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Бойко С.М.