справа № 619/111/17
провадження № 1-кп/619/29/26

ВИРОК
іменем України 

16 вересня 2026 року,
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді   -  ОСОБА_1 
за участю:  секретаря судового засідання  -  ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №12015220280001725 від 21.09.2015 за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крисино Богодухівського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, працюючого ТОВ «Каскад-група безпеки» охоронцем, інваліда ІІІ-ї групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор  -  ОСОБА_4 
обвинувачений  -  ОСОБА_3 
захисник  -  ОСОБА_5 .

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним.
Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 20.09.2015 приблизно о 18 год45 хв, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався із швидкістю 50 км/год по проїжджій частині дороги по вул. Леніна в смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області, де біля будинку 102 побачив двох пішоходів, які переходили через дорогу зліва направо по ходу руху автомобіля. При цьому ОСОБА_3 , проявляючи необережність, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості в результаті чого, грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, де зазначено, що «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 згідно з висновком судово-медичної експертизи №218-ОКБ/15 від 29.10.2015, завдані тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я: травма тазу у вигляді уламкових переломів вертлюжної западини лобкової, сідничної та тіла клубової кісток праворуч зі змішенням фрагментів. Потерпілій ОСОБА_7 завдані тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я: компресійний перелом 5-го грудного хребця з переломом дужки справа з незначним зсувом, компресійні переломи 3-4 грудних хребців, перелом лонної і сідничної кісток справа з незначним зсувом. Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм автомобіля ОСОБА_3 , відповідно до висновку експертизи обставин дорожньо-транспортної пригоди №501/16 знаходяться у причинному зв`язку з виникненням вищевказаної дорожньо-транспортної події та наслідками, що наступили.
З огляду на викладені обставини, дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Підстави для виправдання обвинуваченого, мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав повністю та пояснив, що20.09.2015 приблизно о 19 год він рухався на автомобілі ВАЗ-2106 зі швидкістю 50-60 км/год на автодорозі в сторону с-ща Вільшани та в с-щі Солоницівка на підйомі, який був після спуску, зустрівся з зустрічним мікроавтобусом, який його засліпив та із-за якого вискочили двоє людей, яких він побачив на середині траси та вправо не міг зманеврувати, оскільки на узбіччі стояв мотоцикліст, який чекав цих людей. Потерпілих він побачив на розділовій смузі за 10-15 метрів, відстань до них була дуже мала, він почав гальмувати та відбулося зіткнення з потерпілими, які здійснювали перехід через дорогу з порушенням правил дорожнього руху. Зазначив, що ні знаків, ні освітлення ні пішохідного переходу не було. На вулиці вже темніло, тому фари були ввімкнені. На наступний день він їздив у лікарню до потерпілих, на вимогу ОСОБА_8 давав їй гроші. Схему ДТП склали приблизно і по схемі виходить, що пішоходи йшли по діагоналі, хоча вони переходили дорогу перпендикулярно. На другому слідчому експерименті потерпілі пояснили, що переходили дорогу перпендикулярно. Зреагувати на пішоходів у нього не було можливості, а вони не зреагували на нього, а як йшли, так і продовжили свій рух. Вони пропустили машину і швидким шагом пішли через дорогу. Як тільки він їх побачив, то одразу натиснув на гальма, але вони були дуже близько з моменту, як він їх побачив, до моменту наїзду. Вважає, що ДТП сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху пішоходами, які перетинали дорогу в темний час доби у невстановленому місці, не впевнившись у безпечності своїх дій.
Як передбачено ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно зі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, визначених цим Кодексом.
За нормами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як указано в ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому обвинувальний вирок суд може ухвалити лише в тому випадку, коли вину обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, установлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено й обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй висунуто обвинувачення.
Внутрішнє переконання суду при оцінці доказів повинне ґрунтуватись на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності. При цьому не повинна мати місце наперед визначена упередженість, тенденційність при оцінці доказів, впевненість у винності особи, діям якої дається оцінка, безпідставне, необґрунтоване відкидання доказів, які свідчать про невинуватість особи.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Як установлено ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст.9 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.
Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.
Як передбачено ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Прокурор обґрунтовує пред`явлене обвинувачення такими доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні:
- відомостями протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.09.2015 та схемою до нього, де зазначено, що оглянуто місце дорожньо-транспортної пригоди на автошляху Харків-Охтирка в с-щі Солоницівка по вул. Леніна: покриття асфальтобетонне сухе, без опадів, горизонтальна ділянка, підйом, дорожнє покриття для двох напрямків ( т. 1 а.с. 5-10);
- висновком експерта №913-А/15 від 24.10.2015, відповідно до якого у ОСОБА_7 мали місце ушкодження: закрита черепно-мозкова травма з великою підшкірною гематомою м`яких тканин голови, струс головного мозку, які утворилися від дії тупих твердих предметів, могли виникнути в умовах ДТП, за обставин, викладених у постанові, відносяться до легких тілесних ушкоджень ( т.1 а.с. 18-19);
- висновком судово-медичної експертизи №218-ОКБ/15 від 29.10.2015, згідно якого у потерпілої ОСОБА_6 мали місце забиття м`яких тканин обличчя та волосяної частини голови, правого та лівого плечей, правого стегна, області проекції правого гомілково-ступного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Травма у вигляді уламкових переломів вертлужної западини лобкової, сідничної та тіла клубової кісток праворуч зі зміщенням фрагментів, вказана травма тазу утворилася від одноразової ударної дії тупого твердого предмету з великою силою, індивідуальні властивості котрого не відобразилися в ушкодженнях, та відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я. Вищевказані ушкодження у своїй сукупності могли бути отримані в результаті ДТП, при зіткненні транспортного засобу з постраждалою, коли остання знаходилася у вертикальному або близькому до нього положенні (т. 1 а.с. 21-23);
- висновком судової авто-технічної експертизи №868/15 від 06.11.2015, згідно з яким на момент експертного огляду рульове керування та робоча гальмівна системи автомобіля ВАЗ-2106 р.н. НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані, при якому були відсутні які-небудь несправності, які могли б впливати на їх вихідні параметри (т. 1 а.с. 28-31);
- відомостями оглянутого у судовому засіданні відеозаписом камер відеоспостереження по факту ДТП від 20.09.2015, на якому зафіксовано, що з моменту, коли задня частина зустрічного зі ОСОБА_3 автомобіля порівнялася з потерпілими (18:46:57) та до моменту наїзду на них автомобіля обвинуваченого (18:46:59) пройшло менше 3 секунд (т. 1 а.с. 50);
- відомостями протоколу проведення слідчого експерименту та схемою до нього за участю потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 23.05.2016, у ході якого останні пояснили та показали як і при яких обставинах вони отримали тілесні пошкодження в результаті ДТП 20.09.2015 та зазначили, що дорогу переходили під прямим кутом (т. 1 а.с. 78-81);
- відомостями протоколу проведення слідчого експерименту та схемою до нього за участю обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 від 23.05.2016, у ході якого обвинувачений показав та пояснив при яких обставинах сталася ДТП 20.09.2015, зазначивши, що пішоходи переходили дорогу під кутом до границь дороги, зміщуючись вліво по ходу свого руху (т. 1 а.с. 82-86);
- висновком судової авто-технічної експертизи №501/16 від 21.06.2016, згідно якого в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Водій ОСОБА_3 в даній дорожній обстановці мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виконанням вимог п. 12.3 ПДР України. В даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. (т. 1 а.с. 90-93);
- висновком судово-медичної експертизи №833-А/16 від 15.07.2016, згідно якого у потерпілої ОСОБА_7 мала місце закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, підшкірна гематома м`яких тканин голови, ротаційний підвивих 1-го шийного хребця вправо – в сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели за собою короткочасний розлад здоров`я; компресійний перелом тіла 5-го грудного хребця з переломом дужки справа з незначним зсувом, компресійні переломи 3-4 грудних хребців, перелом лонної і сідничої кісток справа з незначним зсувом відносяться до категорії пошкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я. Перераховані ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, могли утворитися в умовах ДТП, при обставинах і в строк, вказаних у постанові. Мається причинний зв`язок між тілесними ушкодженнями, встановленими у ОСОБА_7 і дорожньо-транспортною подією від 20.09.2015 (т. 1 а.с. 95-96);
- висновком комплексної судової авто-технічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №19931/451 від 27.04.2018, згідно якому з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, визначити час, який минув з моменту коли задня частина зустрічного автомобіля, відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ-2106, порівнялась з пішоходами до моменту наїзду на них автомобіля ВАЗ-2106, експертним шляхом, з технічної точки зору, не представляється можливим. Вирішити питання чи мав водій ОСОБА_3 технічну можливість шляхом екстреного гальмування зупинити автомобіль з моменту виникнення небезпеки для руху, не доїжджаючи до пішоходів та чи відповідали дії водія ВАЗ-2106 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 технічним вимогам ПДР України та чи були його дії у причинному зв`язку з виникненням ДТП, експертним шляхом на даному етапі дослідження не представляється можливим (т. 2 а.с. 144-153);
- відомостями протоколу проведення слідчого експерименту від 25.04.2019, відповідно до якого було встановлено місце наїзду на пішоходів, місце роз`їзду автомобіля ВАЗ-2106 з зустрічним транспортним засобом та рух автомобіля ВАЗ-2106. При проведенні даного слідчого експерименту понятими встановлено, що за показами обвинуваченого ОСОБА_3 та за вказаними ним вихідними даними наїзд на пішоходів трапився б зустрічним транспортним засобом, що не відповідає обставинам ДТП від 20.09.2015 (т. 2 а.с. 214-221);
- висновком додаткової судової авто-технічної експертизи №21869\5953 від 26.03.2020 про те, що покази водія ОСОБА_3 , які надані ним під час проведення слідчого експерименту від 25.04.2019 з технічної точки зору є неспроможними (т. 3 а.с. 5-12);
- показаннями у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_6 про те, що 20.09.2015 її родина святкувала другий день одруження сина і приблизно о 18 год 45 хв вона разом з ОСОБА_9 переходили через Сумський Шлях в с-щі Солоницівка приблизно біля будинку № 93 та були збиті автомобілем під керуванням ОСОБА_3 . Вечір був ясний, все було видно, дорога суха. Дорога має дві смуги руху. Вони пропустили машину, впевнилися, що ніхто не їде і пішли. Машину ОСОБА_3 вони не помітили. На тій стороні дороги стояв на мотоциклі знайомий ОСОБА_10 , який її чекав. Їх збили, коли майже перейшли дорогу, удар прийшовся правою стороною машини. Автомобіль ОСОБА_3 вона не бачила, можливо він був у низині дороги, яку їм не видно було. ОСОБА_3 не сигналив і не гальмував, огляду водія нічого не заважало. Позов підтримує повністю, шкода обвинуваченим їй не відшкодована.
Свідки та потерпіла ОСОБА_7 , яка проживає за кордоном, у судове засідання неодноразово не з`явилися. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 КПК України стороною обвинувачення не було забезпечено присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит. Свідок ОСОБА_11 повідомила суд засобами електронної пошти, що перебуває на території іншої країни. Відповідно до наданих рапортів працівників поліції свідок ОСОБА_12 помер, встановити місцеперебування свідка ОСОБА_13 не виявилося можливим, свідок ОСОБА_14 проживає за кордоном. 
Частиною 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.
Так, при скасуванні вироку суду від 03.08.2020 по цій справі в постанові Верховного суду від 29.11.2022 зазначено, що: « 16. У цій справі ключовою обставиною, від з`ясування якої залежала наявність у діях засудженого складу злочину, є часовий проміжок і відстань між моментом виникнення небезпеки для руху і моментом зіткнення.17. Для вирішення цього питання було важливо встановити, в якому саме місці засуджений мав реальну можливість побачити пішоходів і на якій відстані від них знаходився його автомобіль в цей момент. Порівняння цих даних із часом та відстанню, необхідними для повної зупинки автомобіля за умови своєчасної реакції на виявлену небезпеку, дає можливість визначити винуватість водія у зіткненні, що сталося. 18. Суд зазначає, що вирок суду першої інстанції не містить висновку щодо цих вирішальних обставин справи. Більше того, навіть при викладі у вироку змісту доказів, які дослідив суд, ці ключові обставини не зазначені. З вироку суду неможливо встановити, яке розташування учасників дорожнього руху було визнано судом доведеним і, відповідно, виходячи з яких обставин суд зробив висновок, що обставини події давали можливість уникнути зіткнення. 19. У той же час у матеріалах справи містяться відомості про те, що засуджений побачив пішоходів на середині полоси зустрічного руху після того, як розминувся із зустрічним автомобілем, і відстань до них в цей момент складала 18,2 метрів (т. 1, а. с. 214). У постанові суду від 13 жовтня 2017 року про призначення експертизи зазначено, що відстань, з якої засуджений виявив небезпеку для руху, складала 15,3 м (т. 1, а. с. 135). У вироку суд першої інстанції не зазначив, з яких причин він не прийняв до уваги ці дані, тому неможливо встановити, чи спростована і, якщо так, то якими доказами, ця обставина. 20. Відповідно до висновків експерта відстань, яку автомобіль подолає з моменту застосування екстреного гальмування до повної зупинки автомобіля у цьому випадку складає від 35,1 м до 43,9 м. Ця відстань більш ніж в 2 рази перевищує відстань, з якої водій виявив небезпеку відповідно до доказів, що наявні у матеріалах провадження. За таких обставин суд першої інстанції був зобов`язаний пояснити, чим спростовані відомості про відстань виявлення небезпеки, яка була встановлена, у тому числі, ухвалою від 13 жовтня 2017 року, і чітко зазначити у вироку, яку відстань виявлення небезпеки він вважає встановленою. 21. У справі, крім інших доказів, є відеозапис події з камери спостереження. Відповідно до цього відеозапису і даних експертного дослідження між моментом, коли повз пішоходів проїхав автомобіль назустріч автомобілю засудженого і, відповідно, водій мав можливість виявити небезпеку, і моментом, коли відбулося зіткнення, минуло близько двох секунд (т. 1, а. с. 148-149). У той же час відповідно до висновків експертів зупинний час автомобіля складає 3,7 с (т. 1., а. с. 152), що значно перевищує тривалість між моментом виникнення небезпеки і зіткненням. 22. Суд не залишає поза увагою те, що експерти не зробили остаточний висновок щодо можливості або неможливості уникнути зіткнення у ситуації, відображеній на відеозапису. Однак експерти послалися на необхідність уточнення певних обставин і відтворення подій на основі цього відеозапису. У вироку суду не відображено, які обставини завадили стороні обвинувачення зробити необхідні уточнення і провести необхідні дії для отримання висновку експертів. 23. Таким чином, суд першої інстанції не встановив у своєму вироку обставин, які мали вирішальне значення для правильного вирішення справи і висновку про винуватість або невинуватість засудженого, тобто не виконав вимог частини 3 статті 370 КПК».
З огляду на викладене, суд під час повторного розгляду враховує висновки та мотиви, викладені касаційним судом в постанові від 29.11.2022, ухваленій у цій справі.
За клопотанням сторони захисту судом ухвалою суду від 25.03.2026 була призначена експертиза та, відповідно до висновку експерта від 06.07.2026 №КСЕ-19/111-26/18184 за результатами комплексної автотехнічної експертизи та експертизи відео-звукозапису: 
1.  У дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, відстань, яка була потрібна водію автомобіля ВАЗ-2106 для того, щоб зупинити автомобіль за даних дорожніх обставин (при умові, ділянка проїзної частини, де сталась ДТП - горизонтальна) становить 34,0...45,5 м.
2.У дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, час, який був потрібен водію автомобіля ВАЗ-2106 для того, щоб зупинити автомобіль за даних дорожніх обставин (при умові, ділянка проїзної частини, де сталась ДТП - горизонтальна) становить 3,4...3,9 с.
3.Питання «Який час пройшов з моменту, коли задній правий габаритний кут зустрічного зі ОСОБА_3 автомобіля порівнявся з потерпілими до моменту наїзду на них автомобіля ОСОБА_3 , згідно запису камери відеоспостереження з фіксацією дорожньо-транспортної пригоди?» не вирішувалося, оскільки виходить поза межі компетенції судової експертизи відео-, звукозапису.
4. Питання «Який час пройшов з моменту, коли лівий правий габаритний кут зустрічного зі ОСОБА_3 автомобіля порівнявся з потерпілими до моменту наїзду на них автомобіля ОСОБА_3 згідно запису камери відеоспостереження з фіксацією дорожньо-транспортної пригоди?» не вирішувалося, оскільки виходить поза межі компетенції судової експертизи відео-, звукозапису.
5.Питання «Чи відповідають об`єктивним даним, зафіксованим на відео камери відеоспостереження, покази ОСОБА_3 , надані ним під час слідчого експерименту 23.05.2016 щодо кута перетину проїзної частини дороги пішоходами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та відстані, подоланої ними при перетині цієї проїзної частини дороги до моменту наїзду на них?» не вирішувалося, оскільки виходить поза межі компетенції судової експертизи відео-, звукозапису.
6.У дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, встановити «Чи мав водій ОСОБА_3 технічну можливість шляхом екстреного гальмування зупинити автомобіль з моменту виникнення небезпеки для руху, не доїжджаючи пішоходів?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю для цього технічно-спроможного комплексу вихідних даних.
7.У цій дорожньо-транспортній ситуації, встановити «Чи відповідали дії водія ВАЗ - 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 технічним вимогам Правил дорожнього руху?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю для цього технічно-спроможного комплексу вихідних даних.
8.У дорожньо-транспортній ситуації, що досліджувалася, встановити «Чи були з технічної точки зору дії водія ВАЗ-2106, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 у причинному зв`язку з виникненням ДТП?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю для цього технічно-спроможного комплексу вихідних даних.
Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку щодо недоведеності в діях обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з огляду на таке.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що для кримінальної відповідальності за ст. 286 КК значення мають не будь-які порушення ПДР, а лише ті, які перебувають у причинному зв`язку з наслідками ДТП. У разі ДТП за участю кількох водіїв необхідно встановити причинний зв`язок між порушеннями, допущеними кожним із них, та наслідками, дослідити характер і послідовність цих порушень, а також з`ясувати, хто саме створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. Кримінальна відповідальність особи виключається, якщо порушення ПДР було вимушеним унаслідок аварійної ситуації, створеної іншим учасником дорожнього руху (постанова Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 703/3563/22, провадження № 51-1852км25).
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
До того ж належить враховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
Верховний Суд неодноразово зазначав, зокрема в постанові від 18 жовтня 2023 року (справа № 128/3780/16-к), що юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти. Суд, спираючись на висновки експерта, за кримінально-правовими правилами встановлює необхідний причинний зв`язок, що існує між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознака об`єктивної сторони кримінального правопорушення. Вирішення питання про те, діяння якого учасника ДТП є головною умовою заподіяння наслідків, належить до компетенції суду, адже за приписами кримінального процесуального закону висновки експертів не є обов`язковими для органу, який здійснює провадження (ч. 10 ст. 101 КПК) і вони підлягають оцінці у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.
Як роз`яснено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286 - 288, 415 КК, слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Пунктом 12.3 Правил дорожнього руху передбачено, що «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
У цій справі ключовою обставиною, від з`ясування якої залежала наявність у діях засудженого складу злочину, як зазначено про це у постанові ВС від 29.11.2022 по цій справі, є часовий проміжок і відстань між моментом виникнення небезпеки для руху і моментом зіткнення. 
Вказану відстань можливо встановити при проведенні слідчого експерименту, в умовах, максимально наближених до тих, які були на момент ДТП шляхом посекундного переміщення автомобіля ВАЗ-2106, зустрічного автомобіля та пішоходів від місця наїзду, з урахуванням швидкостей обох транспортних засобів та пішоходів.
Для вирішення цього питання було важливо встановити, у якому саме місці обвинувачений мав реальну можливість побачити пішоходів і на якій відстані від них знаходився його автомобіль в цей момент. Порівняння цих даних із часом та відстанню, необхідними для повної зупинки автомобіля, за умови своєчасної реакції на виявлену небезпеку, дає можливість визначити винуватість водія у зіткненні, що сталося.
Водночас, слідчим експериментом від 23.05.2016 посекундне переміщення автомобіля ВАЗ-2106, зустрічного автомобіля та пішоходів від місця наїзду, з урахуванням швидкостей обох транспортних засобів та пішоходів, не проводилося. Тобто, фактичні дані, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 23.05.2016, отримані з відступом від існуючих методів та тактичних умов проведення слідчого експерименту, що робить неможливим їх використання при проведенні подальшого дослідження, оскільки це може привести до заздалегідь помилкових висновків. 
Крім того, комплекс вихідних даних, отриманих при проведенні слідчого експерименту 25.04.2019, з технічної точки зору є технічно неспроможним, а отже, не може бути використаним при проведенні дослідження, оскільки при посекундному переміщенні транспортних засобів та пішоходів від місця наїзду, з урахуванням їх швидкостей при встановлених вихідних даних згідно показів водія ОСОБА_3 , то в даному випадку відбувся б наїзд на пішоходів саме зустрічного автомобіля, що з технічної точки зору є неможливим.
У судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання щодо проведення слідчого експерименту, з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у Постанові від 29.11.2022 та судом враховується, що з моменту події, яка мала місце у 2015 році, минуло понад 10 років, подія була душе швидкоплинною та динамічною, відбувалася в екстремальних умовах.
Обвинуваченим у судовому засіданні заявлено про те, що небезпеку у виді пішоходів на дорозі він побачив за 10-15 метрів, що не було спростовано стороною обвинувачення будь-якими належними та допустимими доказами. 
Враховуючи викладене, судом не може бути взято до уваги висновок №501/16 від 21.06.2016, в основу якого покладені вихідні дані, встановлені протоколом слідчого експерименту від 23.05.2026, які не відповідають встановленим у судовому засіданні обставинам щодо часового проміжку і відстані між моментом виникнення небезпеки для руху і моментом зіткнення. 
Відповідно до оглянутого відеозапису і даних експертного дослідження між моментом, коли повз пішоходів проїхав автомобіль назустріч автомобілю засудженого і, відповідно, водій мав можливість виявити небезпеку, і моментом, коли відбулося зіткнення, минуло близько двох секунд (т. 2 а.с. 148-149). У той же час відповідно до висновку експерта від 06.07.2026 зупинний час автомобіля становить 3.4…3,9 с (т. 4 а.с. 218), що значно перевищує тривалість між моментом виникнення небезпеки і зіткненням.
Порушення п. 12.3 ПДР, яке інкримінується обвинуваченому, має місце лише тоді, коли водій мав об`єктивну спроможність виявити небезпеку для руху, у тому числі й у появі рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху. Водночас саме по собі не уникнення зіткнення не може бути поставлено особі у провину, якщо її дії були вимушеними та не перебували у прямому причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками, що настали.
Згідно з п. 4.8 Правил дорожнього руху, якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.
Пунктом 4.10 Правил дорожнього руху встановлено, що перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються.
Відповідно до п. 4.14. Правил дорожнього руху, пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху.
Водночас щодо факту виявлення пішоходів, які в невстановленому місці перетинають проїзну частину в напрямку зліва направо відносно напрямку руху автомобіля та потрапили в поле зору водія ОСОБА_3 , вийшовши із-за задньої частини транспортного засобу, що рухається в зустрічному напрямку, експерти не зробили остаточний висновок щодо можливості або неможливості уникнути зіткнення у ситуації, відображеній на відеозапису, у зв`язку з відсутністю для цього технічно-спроможного комплексу вихідних даних, проте судом враховується і поведінка пішоходів.
При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою.
Органом досудового розслідування не встановлені, а прокурором не надані суду докази, які беззаперечно встановлювали б причинний зв`язок між діями ОСОБА_3 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди і на даний час, на переконання суду, вичерпані можливості їх отримання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення не доводять про порушення ОСОБА_3 п.12.3 Правил дорожнього руху України та причинний зв`язок цього порушення з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді отримання потерпілими тілесних ушкоджень середньої тяжкості, сторона обвинувачення не довела обставин кримінального правопорушення у тому обсязі й за тим механізмом спричинення тілесних ушкоджень, які були викладені в обвинувальному акті, а отримані потерпілими тілесні ушкодження самі по собі не свідчать про доведеність обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК, тому він має бути виправданим у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.
Відповідно до ст. 124 КПК України, витрати на проведення експертизи в даному кримінальному провадженні необхідно віднести за рахунок Державного бюджету України, у зв`язку з ухваленням судом виправдувального вироку.
Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Згідно з ч. 3 ст. 129 КПК у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 129 КПК України цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд залишає без розгляду. 
Керуючись ст. 367-371, 373,374 КПК України, суд 
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Поновити  ОСОБА_3  в правах обмежених під час кримінального провадження.
Цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без розгляду. 
Витрати за проведення експертиз віднести за рахунок держави.
Речові докази: запис з камер відеоспостереження – залишити в матеріалах кримінального провадження; транспортний засіб ВАЗ 2106 р.н. НОМЕР_1 – вважати повернутим ОСОБА_3 .
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя             ОСОБА_1