КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12653/2026
Справа № 754/9053/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

09 вересня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2026 року, ухвалене у складі судді Бабко В.В. в м. Київ у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2025 року позивач ПрАТ СК «Арсенал Страхування» звернувся до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги в грудні 2025 року, просив стягнути із відповідачів солідарно на користь ПрАТ СК «Арсенал Страхування» суму майнової шкоди 123 862,50 грн. та судовий збір 3028 грн.
Позов мотивував тим, що 05 липня 2022 року ПрАТ СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1558/21-Тз/Х/01/1, згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля Ravon R4 д.н.з. НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 
18 вересня 2022 року в м. Київ на вул. Теодора Драйзера 1 сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Opel д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення правил дорожнього руху ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Деснянського районного суду м. Києва. Внаслідок ДТП автомобілю Ravon R4 д.н.з. НОМЕР_1 були спричинені значні механічні пошкодження, а його власнику завданий матеріальний збиток. Згідно звіту № 19191 від 13 жовтня 2022 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 123 896,33 грн. Згідно рахунку № 825 від 30 вересня 2022 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 123 862,50 грн., що підтверджується актами виконаних робіт. У зв`язку з викладеним і відповідно до умов договору страхування ПрАТ СК «Арсенал Страхування» відшкодувало на користь страховика 123 862,50 грн. 
Оскільки цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 не була застрахована, ПрАТ СК «Арсенал Страхування» має до нього право зворотної вимоги. З метою досудового відшкодування збитків позивач звернувся до ОСОБА_1 з претензією, проте на момент подання позовної заяви кошти відшкодовані не були. 

У заяві про уточнення позовних вимог від 11 грудня 2025 року ПрАТ СК «Арсенал Страхування» посилався на те, що у позивача була відсутня інформація про наявне на момент ДТП діючого посвідчення учасника бойових дій, відтак ПрАТ СК «Арсенал Страхування» було позбавлене можливості звернутися до МТСБУ з метою отримання регламентної виплати в строки, передбачені чинним законодавством. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу, однак відповідно до ст. 1187 ЦК України особа, яка фактично володіє та керує джерелом підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду незалежно від права власності. Факт того, що водій має статус учасника бойових дій, не є підставою для його звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. Так, МТСБУ здійснює регламентні виплати, якщо винуватець ДТП є виключно власником транспортного засобу і не мав чинного поліса ОСЦПВ. 
Враховуючи дані обставини та з метою об`єктивного визначення належного відповідача, вважав за потрібне залучити МТСБУ співвідповідачем по справі та стягнути з відповідачів шкоду солідарно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2026 року в позові відмовлено. 
Позивач ПрАТ СК «Арсенал Страхування», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що позивачу стало відомо про наявність у ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій та наявність пільги, встановленої законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій лише з відзиву на позовну заяву, надану ним в процесі судового розгляду, тобто вже після спливу встановленого законом річного строку для звернення до МТСБУ із заявою про здійснення регламентної виплати.
Отже позивач, не володіючи такою інформацією, був позбавлений можливості звернутись до МТСБУ в межах одного року відповідно до ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не реалізував своє право з причин, що не залежали від його волі.
При цьому суд першої інстанції не врахував, що залучення МТСБУ до участі в справі як співвідповідача було здійснено саме з метою належного та ефективного захисту прав позивача, а МТСБУ, будучи учасником справи, мало можливість надати всі необхідні пояснення, докази та реалізувати свої процесуальні права.
Звертав увагу, що відповідно до позиції Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 752/27457/21 підпункт 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Зазначав, що після ухвалення рішення судом першої інстанції звернувся до МТСБУ із заявою про здійснення регламентної виплати, надавши відповідне рішення суду та документи, що підтверджують обставини ДТП, вину відповідача та факт виплати страхового відшкодування. Однак МТСБУ відмовило у здійсненні регламентної виплати, таким чином, на момент подання апеляційної скарги спір між сторонами фактично існує, а право позивача залишається порушеним. Вказані обставини свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції щодо можливості ефективного захисту прав позивача шляхом окремого звернення до МТСБУ поза межами даного судового процесу. Більше того, відмова МТСБУ у здійсненні регламентної виплати підтверджує, що позивач вичерпав досудовий спосіб врегулювання спору, а тому має право на судовий захист порушеного права.
Від МТСБУ надійшли письмові пояснення, у яких відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказував, що заперечуючи проти позову, звертав увагу на те, що відповідно до ст. 20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які розглядаються за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин суд, залучивши МТСБУ до участі в справі, при ухваленні рішення мав закрити провадження в частині вимог до МТСБУ, роз`яснивши право звернення до господарського суду, а в частині вимог до ОСОБА_1 відмовити в позові. 
Вказував на помилковість позиції позивача, що відповідачі мають перед ним солідарний обов`язок, між ними відсутні будь-які договірні зобов`язання, а спеціальним законом не передбачено солідарного обов`язку відповідачів щодо відшкодування шкоди позивачу.
Щодо посилань на відмову МТСБУ у регламентній виплаті за учасника бойових дій через порушення строку звернення після отримання оскаржуваного рішення, звертав увагу, що відмова МТСБУ у здійсненні регламентної виплати не була предметом розгляду в суді першої інстанції, що не покладає на суд апеляційної інстанції обов`язку досліджувати зазначене питання. Крім того, невідомо, які саме підстави були зазначені в заяві страховика щодо проведення регламентної виплати з фонду захисту потерпілих. Також позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду з метою оскарження відмови МТСБУ у здійсненні регламентної виплати.

В судовому засіданні брала участь представник ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» Левченко Х.А. в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, а також представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
МТСБУ явку представника в судове засідання не забезпечило, належним чином повідомлене про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету. У письмових поясненнях на апеляційну скаргу від 13 серпня 2026 року МТСБУ просило провести судове засідання у відсутності їх представника.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ПрАТ СК «Арсенал Страхування», суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено як порушення його прав та інтересів ОСОБА_1 , який належить до спеціальної категорії осіб, на яких поширюється особливий порядок відшкодування шкоди через МТСБУ, і який не має відповідати за даним позовом, так і незаконності дій МТСБУ, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ПАТ «СК «Арсенал Страхування» до МТСБУ із заявою про страхову виплату або з заявою про регламентну виплату, або відмови МТСБУ у здійсненні сплати страхового відшкодування. Крім того, спірні правовідносини виключають солідарну відповідальність відповідачів.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2022 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1558/21-Тз/Х/01/1, за умовами якого страховик бере на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних водій за страховими ризиками, що наведені у п. 22.2 цього договору, які містять ознаки ймовірності та випадковості. Застрахованим транспортним засобом за цим договором є автомобіль Ravon R4 д.н.з. НОМЕР_1 (а. с. 6 - 16 т. 1).
18 вересня 2021 року в м. Києві по вулиці Драйзера сталася ДТП за участю автомобіля Ravon R4 д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Opel д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Під час цієї пригоди було заподіяно матеріальну шкоду автомобілю Ravon R4. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року, по справі № 754/8641/22, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 51 - 52 т. 1).
19 вересня 2022 року власник пошкодженого транспортного засобу Ravon R4 д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а. с. 53 т. 1).
Згідно із звітом № 19191 від 13 жовтня 2022 року, страховим актом № 006.01394622-1 від 17 жовтня 2022 року та рахунком страхового відшкодування від 14 жовтня 2022 року позивач виплатив ОСОБА_2 відшкодування в розмірі 123862,50 грн. (а. с. 24, 25, 26 - 42, 45 т. 1).
21 жовтня 2022 року ПАТ «СК «Арсенал Страхування» направило ОСОБА_1 претензію № 211-22-1199/п на суму 123862,50 грн. (а. с. 55 т. 1).
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу Opel д.н.з. НОМЕР_2 не була застрахована (а. с. 54 т. 1).
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 15 березня 2016 року ОСОБА_1 станом на час дорожньо-транспортної пригоди мав статус учасника бойових дій (а. с. 107 т. 1).
Довідкою Національної поліції України підтверджується, що власником автомобіля Opel д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_1 (а. с. 49 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» долучено новий доказ, а саме копію листа МТСБУ від 18 травня 2026 року на адресу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання цих доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (див. постанови Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17, від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 405/2398/18, від 25 травня 2022 року у справі № 520/4451/15-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 344/11652/21, від 17 січня 2024 року у справі № 161/12732/14, від 28 травня 2025 року у справі № 648/2602/21, від 13 липня 2026 року у справі № 754/14258/23).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не вправі надавати оцінку тим доказам, які не існували станом на час розгляду справи та не були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України). 

Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV (в редакції, чинній на момент дорожньо-транспортної пригоди).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 4 липня 2018 року, розмежувавши інститути регресу та суброгації, дійшла висновку, що «у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Натомість, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
З огляду на це відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

Пунктом 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» який діяв на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» який діяв на час скоєння ДТП передбачено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди 1 групи, які особисто керують належним їм транспортним засобом, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду 1 групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від ДТП, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку визначеному цим Законом.

Стаття 108 Закону України «Про страхування» регламентує, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат.

Статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. 

Отже, оскільки в цьому випадку право вимоги у позивача виникло за договором майнового страхування (ст. 993 ЦК України, ст. 108 Закону України «Про страхування»), а не за договором страхування відповідальності (ст. 1191 ЦК України), відповідно, у спірних правовідносинах має місце суброгація з правом звернення з вимогою до МТСБУ, а не регресні вимоги до ОСОБА_1 , як помилково вважав позивач, звертаючись з даним позовом.

Розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно визначився із тим, що згідно із ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов`язання, водночас стягнути страхове відшкодування солідарно (тобто одночасно у повній сумі з обох) з винуватця ДТП та МТСБУ неможливо, оскільки законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, які узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), та у постановах Верховного Суду, які приймалися в подальшому, зокрема від 07 грудня 2023 року у справі № 361/3347/17, від 29 січня 2025 року у справі № 638/13875/19, що свідчить про усталеність правової позиції.

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що матеріали справи на час її розгляду в суді першої інстанції не містили доказів звернення ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» до МТСБУ в порядку суброгації, або про відмову МТСБУ здійснити сплату страхового відшкодування.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сам факт виплати страхового відшкодування не породжує у позивача право зворотної вимоги до ОСОБА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_1 як учасник бойових дій, який керував належним йому транспортним засобом, належить до спеціальної категорії осіб, на яких поширюється особливий порядок відшкодування шкоди через МТСБУ, відтак не доведено наявності передбачених законом виключних підстав для регресу.

Доводи апеляційної скарги, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулося до МТСБУ з метою отримання регламентної виплати вже після ухвалення судового рішення, і таким чином вичерпало досудові способи врегулювання спору, зазначених обставин не спростовують, як і не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, що у разі наявності правових підстав, передбачених ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV, позивач не позбавлений права звернутися з відповідною заявою до МТСБУ.

Оскільки МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, також і у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, і саме на ці обставини посилалося ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» при зверненні з даним позовом до уточнення позовних вимог та залучення співвідповідача, відхиляються апеляційним судом як такі, що не впливають на правильність судового рішення, доводи апеляційної скарги, що позивачу стало відомо про наявність у ОСОБА_1 пільги, встановленої законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій лише з відзиву на позовну заяву, надану ним в процесі судового розгляду, тобто вже після спливу встановленого законом річного строку для звернення до МТСБУ із заявою про здійснення регламентної виплати. 

Отже, як у разі заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, так і у разі заподіяння шкоди учасником бойових дій ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» мало звертатися в порядку суброгації саме до МТСБУ, а не з регресним позовом до ОСОБА_1 .

Посилання ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 752/27457/21 про те, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності, відхиляються апеляційним судом як нерелевантні, з огляду на неподібність обставин у даних справах. 
Так, у справі № 752/27457/21, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, судами встановлено, що позивач ПрАТ «СК «Соверен» звернувся до ТДВ «Експрес Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування, однак отримав відмову з посиланням на пропуск строку для подання заяви про страхове відшкодування.

Натомість, у справі, що переглядається, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не надав належних та допустимих доказів звернення в досудовому порядку до МТСБУ.

Враховуючи наведене, самі по собі посилання ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на добросовісність своїх дій і відсутність у нього відомостей про статус у відповідача ОСОБА_1 учасника бойових дій не є підставою для задоволення даного позову.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відмову в позові, оскільки суду не надано належних та достатніх доказів щодо порушення прав ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» діями МТСБУ, а покладання на ОСОБА_1 обов`язку компенсувати ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплачені позивачем кошти суперечить меті законодавчо встановлених спеціальних гарантій для учасників бойових дій.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами МТСБУ у відзиві на апеляційну скаргу, що суд, залучивши МТСБУ до участі в справі, при ухваленні рішення мав закрити провадження в частині вимог до МТСБУ, роз`яснивши право звернення до господарського суду, оскільки позивачем заявлено позов про солідарне стягнення страхового відшкодування з обох відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10 вересня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.