П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/11609/26	
Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Дата і місце ухвалення: 14 травня 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2026 року у справі №420/11609/26 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2026 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирнового Максима Вікторовича від 10 квітня 2026 року у виконавчому провадженні №80729745 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2026 року у задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про немайновий характер судового рішення, яке підлягає примусовому виконанню, у зв`язку з чим безпідставно визнав правомірним визначення державним виконавцем виконавчого збору у фіксованому розмірі відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
На думку апелянта, рішення у справі №420/17468/25 має майновий характер, оскільки його виконання безпосередньо пов`язане з нарахуванням та виплатою грошових коштів, а тому виконавчий збір підлягав визначенню відповідно до частини другої статті 27 зазначеного Закону у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеним ним доводам, не врахував висновки Верховного Суду щодо розмежування майнових і немайнових спорів, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2026 року - без змін. 
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року у справі №420/17468/25 є рішенням немайнового характеру, оскільки не містить визначеної до стягнення суми коштів, а лише покладає на боржника обов`язок здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення. 
У зв`язку з цим державний виконавець правомірно визначив розмір виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та одночасно з відкриттям виконавчого провадження виніс постанову про його стягнення. 
Також відповідач посилається на усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої визначальним критерієм для віднесення рішення до майнового чи немайнового характеру є зміст резолютивної частини судового рішення, а не наслідки його виконання чи сума коштів, визначена боржником під час виконання такого рішення.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року у справі №420/17468/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату позивачу основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, з урахуванням раніше виплачених сум. 
На виконання зазначеного судового рішення Одеським окружним адміністративним судом 26 березня 2026 року видано виконавчий лист №420/17468/25, на підставі якого постановою старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 10 квітня 2026 року відкрито виконавче провадження №80729745. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 34 588 грн. 
Вважаючи зазначену постанову державного виконавця протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року у справі №420/17468/25 є рішенням немайнового характеру, оскільки його резолютивною частиною на боржника покладено обов`язок здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретної суми коштів, що підлягає стягненню. 
За таких обставин державний виконавець, одночасно з відкриттям виконавчого провадження, правомірно виніс постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі, визначеному частиною третьою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» для боржника - юридичної особи.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що визначення боржником конкретної суми коштів під час виконання судового рішення не змінює правової природи виконавчого документа та не є підставою для визначення виконавчого збору за правилами частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». 
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав оскаржувану постанову державного виконавця такою, що прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому підстав для її скасування не встановив.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний суд, вирішуючи спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, чи використано відповідне повноваження з метою, з якою його надано, а також чи є такі рішення обґрунтованими, добросовісними, безсторонніми, розсудливими та пропорційними.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта.
Правові та організаційні засади здійснення виконавчого провадження визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та інших органів (посадових осіб), що являє собою сукупність дій, визначених цим Законом органів та осіб, спрямованих на примусове виконання рішень, які здійснюються на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України.
За приписами частини другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру з боржника - юридичної особи виконавчий збір стягується у розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.
Статтею 63 Закону №1404-VIII визначено порядок примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Отже, для визначення розміру виконавчого збору правове значення має не сам факт того, що результатом виконання судового рішення може бути виплата грошових коштів, а характер обов`язку, покладеного на боржника виконавчим документом, та спосіб його виконання.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року у справі №420/17468/25 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року із застосуванням визначеного судом механізму розрахунку та з урахуванням раніше виплачених сум. 
Водночас резолютивна частина зазначеного судового рішення не містить визначеної судом конкретної суми коштів, яка підлягає стягненню на користь стягувача. Натомість суд поклав на боржника обов`язок самостійно здійснити відповідні розрахунки, визначити належний до виплати розмір грошового забезпечення та провести відповідні виплати. 
Отже, предметом примусового виконання у цьому випадку є не стягнення визначеної судом грошової суми, а виконання Військовою частиною НОМЕР_1 покладеного на неї судовим рішенням обов`язку щодо здійснення відповідного перерахунку, визначення належних до виплати сум та їх виплати. 
Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2026 року у справі №420/11248/24 дійшов висновку, що рішення суду, яким боржника зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретної суми коштів, є рішенням немайнового характеру, а виконавчий збір у такому випадку підлягає стягненню у фіксованому розмірі, передбаченому частиною третьою статті 27 Закону №1404-VIII. 
При цьому Верховний Суд зазначив, що поняття «позов майнового характеру» та «рішення майнового характеру» не є тотожними, оскільки застосовуються у різних правовідносинах. Висновки щодо визначення майнового чи немайнового характеру позовних вимог сформульовані для цілей справляння судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», тоді як спірні правовідносини виникли під час примусового виконання судового рішення та регулюються спеціальним Законом України «Про виконавче провадження». 
Крім того, Верховний Суд зазначив, що вирішальним критерієм для визначення розміру виконавчого збору є зміст виконавчого документа та спосіб виконання судового рішення. Якщо судовим рішенням не визначено конкретної суми до стягнення, а боржника зобов`язано самостійно здійснити перерахунок і визначити належні до виплати суми, таке рішення виконується у порядку, передбаченому статтею 63 Закону №1404-VIII, як рішення немайнового характеру. 
Колегія суддів вважає наведений правовий висновок Верховного Суду таким, що підлягає застосуванню при вирішенні цього спору, оскільки фактичні обставини цієї справи є аналогічними обставинам справи №420/11248/24.
Посилання апелянта на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №907/9/17 та від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19 колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені правові висновки сформульовані у контексті визначення майнового чи немайнового характеру позовних вимог для цілей справляння судового збору та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли під час примусового виконання судового рішення та регулюються Законом України «Про виконавче провадження». 
Сам по собі факт визначення Військовою частиною НОМЕР_1 конкретної суми коштів під час виконання судового рішення не змінює правової природи виконавчого документа, оскільки така сума визначається вже на стадії його виконання та не була встановлена судом при вирішенні спору. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що постанова державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 10 квітня 2026 року про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 34 588 грн прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Законом №1404-VIII, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування ухваленого ним рішення.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду справи колегією суддів не встановлено підстав, передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2026 року у справі №420/11609/26 слід залишити без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2026 року у справі №420/11609/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук