П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/5691/26 
Головуюча у 1-й інстанції: Божук Д.А. 
Суддя-доповідач: Гнап Д.Д. 
14 вересня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. 

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив:
1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні з 21.09.2020 по 19.05.2023 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, а також нарахованих та виплачених за цей період інших похідних видів грошового забезпечення (щомісячних та одноразових).
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 21.09.2020 по 19.05.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також інших похідних додаткових видів грошового забезпечення та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 відповідно, з урахуванням виплачених сум.
3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їx виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 21.09.2020 по день фактичної виплати такої заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що з 21.09.2020 по 19.05.2023 позивач набув право на обчислення та виплату грошового забезпечення, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 з 21.09.2020 по 19.05.2023 грошового забезпечення, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 21.09.2020 по 31.12.2020, а також всі інші належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, тощо), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020 Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 01.01.2021 по 31.12.2021, а також всі інші належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, тощо), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2021 Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 01.01.2022 по 31.12.2022, а також всі інші належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, тощо), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 01.01.2023 по 19.05.2023, а також всі інші належні за цей період додаткові види грошового забезпечення (грошову допомогу на оздоровлення, тощо), з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що з 29 січня 2020 року пункт 6 постанови №103, яким у пункті 4 постанови №704 було закріплено прожитковий мінімум станом на 01 січня 2018 року, втратив чинність унаслідок набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18. Одночасно закони про Державний бюджет України на 2020– 2023 роки не містили застереження про використання для грошового забезпечення військовослужбовців прожиткового мінімуму, встановленого на 01 січня 2018 року. З 20 травня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України №481, якою змінено пункт 4 постанови №704 і встановлено фіксовану розрахункову величину 1762 грн, тому спірний період правильно обмежено 19 травня 2023 року.
Відмовляючи у вимозі про компенсацію втрати частини доходів, суд зазначив, що відповідач ще не здійснив присуджений перерахунок та виплату заборгованості, а компенсація відповідно до Закону України №2050-III виплачується в тому самому місяці, в якому виплачується відповідний прострочений дохід.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції сторони подали апеляційні скарги.
Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та відмовити в позові повністю. Посилається на чинну після 24 лютого 2018 року редакцію пункту 4 постанови №704, яка передбачала застосування прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, на обов`язок діяти лише в межах бюджетних асигнувань, а також на те, що скасування пункту 6 постанови №103 не відновило автоматично первісну редакцію пункту 4 постанови №704. Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права і не врахував постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №200/3757/20-а.
ОСОБА_1 у відзиві просить залишити апеляційну скаргу військової частини без задоволення. Зазначає, що після 29 січня 2020 року застосування незмінного прожиткового мінімуму 2018 року суперечило законам про Державний бюджет України на відповідні роки та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема постановам від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 і від 15 березня 2023 року у справі №420/6572/22.
Позивач в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у вимозі про компенсацію втрати частини доходів та задовольнити позов повністю. На його думку, право на компенсацію виникає внаслідок самого факту прострочення виплати доходу і не залежить від попереднього нарахування сум чи подання окремої заяви. Посилається, зокрема, на практику Верховного Суду щодо можливості компенсації доходів, донарахованих на виконання судового рішення.
Військова частина НОМЕР_1 у відзиві просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення. Наголошує, що відповідно до статей 3, 4 Закону №2050-III та актуального висновку Судової палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20 компенсація обчислюється і виплачується одночасно з фактичною виплатою простроченого доходу. Оскільки перерахунок на виконання рішення ще не проведено, вимога є передчасною.

ІІІ.ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач звертався до відповідача із заявою щодо перерахунку та доплати за період з 21.09.2020 по 19.05.2023 грошового забезпечення, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 20.01.2026 повідомила про те, грошове забезпечення розраховувалось та виплачувалось згідно чинного законодавства.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ  
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, яка набрала чинності 01 березня 2018 року, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та схему тарифних коефіцієнтів за військовими званнями.
У первісній редакції пункту 4 постанови №704 було передбачено, що посадові оклади та оклади за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, але не менше 50 відсотків мінімальної заробітної плати, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 пункт 4 постанови №704 викладено в редакції, відповідно до якої розрахунковою величиною визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 постанови №103 визнано протиправним та скасовано. Від цієї дати усунуто норму, яка закріплювала застосування прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.
Згідно з частиною третьою статті 7 КАС України у разі невідповідності підзаконного нормативно-правового акта закону суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Відповідно, після зростання прожиткового мінімуму, установленого законами про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 і 2023 роки, положення постанови №704 не могли застосовуватися в частині, яка фактично зберігала розрахункову величину 2018 року та суперечила актам вищої юридичної сили.
Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 сформулював висновок, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови №704 у частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року не відповідає законам про Державний бюджет України, якими прожитковий мінімум щороку змінювався. Через зростання цієї базової величини у військовослужбовця виникає право на визначення посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на тарифний коефіцієнт.
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 та від 15 березня 2023 року у справі №420/6572/22. Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України ці висновки підлягають урахуванню при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Посилання військової частини на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №200/3757/20-а не спростовує наведеного. 
У подальшій практиці Верховного Суду сформовано конкретизований висновок щодо застосування пункту 4 постанови №704 після 01 січня 2020 року з урахуванням щорічного збільшення прожиткового мінімуму та юридичної сили законів про Державний бюджет України.
Довід про те, що скасування пункту 6 постанови №103 саме собою не відновило первісну редакцію пункту 4 постанови №704, не впливає на результат спору. Право позивача випливає не лише з наслідків скасування постанови №103, а передусім із необхідності застосувати норми актів вищої юридичної сили та чинні примітки до додатків 1 і 14 постанови №704 у системному зв`язку з установленим законом прожитковим мінімумом на відповідний рік.
Застереження пункту 3 розділу II Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII виключає використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. Водночас у цій справі розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, тому зазначене застереження не перешкоджає задоволенню позову.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, яка набрала чинності 20 травня 2023 року, пункт 4 постанови №704 викладено в новій редакції та встановлено визначення посадових окладів із розрахункової величини 1762 грн. Отже, суд першої інстанції правильно обмежив період перерахунку 19 травня 2023 року включно.
Оскільки посадовий оклад та оклад за військовим званням є складовими місячного грошового забезпечення і розрахунковою основою для інших залежних виплат, їх неправильне визначення вплинуло також на розмір належних позивачу щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Тому обраний судом спосіб захисту шляхом зобов`язання провести перерахунок усіх виплат, розмір яких залежить від цих окладів, з урахуванням фактично виплачених сум, є належним.
Аргументи відповідача щодо відсутності бюджетних призначень не можуть бути підставою для виплати грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством. Суб`єкт владних повноважень не може посилатися на фінансові труднощі для виправдання невиконання встановленого законом обов`язку.
Отже, доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 не спростовують висновків суду першої інстанції щодо протиправності застосування в період з 21 вересня 2020 року до 19 травня 2023 року прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи й організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу.
За приписами статті 2 Закону № 2050-III компенсація проводиться в разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України та які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату і грошове забезпечення.
Згідно зі статтею 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць після утримання податків та обов`язкових платежів на індекс інфляції в період невиплати доходу. Інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться.
Статтею 4 Закону № 2050-III встановлено, що виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому самому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналогічне правове регулювання закріплене в пунктах 2– 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 травня 2026 року у зразковій справі № 280/8933/24 сформулювала висновок, відповідно до якого особа має право на компенсацію втрати частини доходів за сукупності таких умов: строк виплати доходу порушено щонайменше на один місяць; відповідний дохід має систематичний, а не разовий характер; дохід, щодо якого заявлена вимога про компенсацію, має бути фактично отриманий особою. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не виключається пред`явлення в межах одного судового провадження як вимог про стягнення нарахованого, проте не виплаченого доходу, так і вимог про виплату відповідної компенсації.
Отже, положення статей 3 і 4 Закону № 2050-III визначають порядок обчислення та момент фактичної виплати компенсації, однак не виключають можливості одночасного судового захисту права особи на отримання основної суми доходу та компенсації втрати частини такого доходу.
Висновок суду першої інстанції про передчасність відповідної позовної вимоги лише з тієї підстави, що на час розгляду справи відповідач не здійснив перерахунку та виплати грошового забезпечення, не враховує наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду.
Суд першої інстанції встановив протиправність обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 21 вересня 2020 року по 19 травня 2023 року в заниженому розмірі та зобов`язав відповідача здійснити його перерахунок.
Щомісячне грошове забезпечення військовослужбовця, зокрема посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення, має систематичний характер і належить до доходів, визначених статтею 2 Закону № 2050-III.
Тому в разі виплати донарахованих сум щомісячного грошового забезпечення з порушенням установлених строків позивач має право на компенсацію втрати частини доходів, яка повинна бути обчислена та виплачена одночасно з виплатою заборгованості.
При цьому компенсація обчислюється окремо щодо суми доходу за кожний місяць, а період затримки визначається стосовно кожної відповідної щомісячної виплати до дня її фактичної виплати.
Водночас Законом № 2050-III передбачено компенсацію втрати лише тих доходів, які не мають разового характеру.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 травня 2026 року у справі № 280/8933/24 наголосила, що на доходи разового характеру положення Закону № 2050-III не поширюються.
Таким чином, компенсація втрати частини доходів підлягає нарахуванню на суми донарахованого щомісячного грошового забезпечення позивача, однак не підлягає нарахуванню на одноразові види грошового забезпечення, зокрема допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
З огляду на викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції — скасуванню в частині відмови в задоволенні вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення зазначеної вимоги.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін.
Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону № 2050-III в частині вимоги про компенсацію втрати частини доходів, рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Ухвалити в цій частині нову постанову, якою зазначену позовну вимогу задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їx виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 21.09.2020 по 19.05.2023 року за весь період затримки виплати відповідних сум по день фактичної виплати такої заборгованості, окрім компенсації втрати частини доходів на суми одноразових видів грошового забезпечення.
В іншій частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі № 560/5691/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.  
Головуюча | | | Гнап Д.Д.
Судді | | | Яремчук К.О.    Сушко О.О.