ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/789/26
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1843/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Любчика О.В., Разгуляєвої О.В.,

секретар судового засідання Герасименко Ю.Г.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»
відповідач  ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2026 року (суддя – Маринченко О. А., місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути на його користь з відповідача заборгованість у розмірі 115520,00 грн, з яких: 32000,00 грн – сума кредиту, 51120,00 грн – сума процентів за користування кредитом, 20880,00 грн – нараховані позивачем проценти за 87 календарних днів, 11520,00 грн – штрафні санкції, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн та на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14.11.2024 між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товарства, було укладено Договір №1938196 про надання споживчого кредиту по продукту «Зручний», підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов даного договору позичальнику надано кредит у сумі 32000,00 грн, строком користування на 358 днів, періодичністю сплати процентів кожні 30 днів. 13.08.2025 право вимоги за цим кредитним договором відступлено ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на підставі договору факторингу №13082025-1. Відповідач порушив свої зобов`язання й не виконав умови вказаного кредитного договору, існуючий борг ні первісному, ні новому кредитору не сплатив, що й спонукало товариство звернутися з даним позовом до суду.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2026 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» просить скасувати дане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, котрим вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та стягнути з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» судові витрати, понесені в суді першої та апеляційної інстанцій.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.
Скаржник зазначає, що укладений 14.11.2024 між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 електронний кредитний договір був підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором, містив у собі всі істотні умови, а тому є правомірним і підлягає виконанню.
Посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №671/1832/20 від 31.01.2024, позивач вказує, що без входу відповідача на вебсайт первісного кредитора та здійснення ним всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та первісним кредитором не був би укладений.
Апелянт зазначає, що перерахування кредитних коштів було здійснено первісним кредитором на повідомлену відповідачем у договорі платіжну картку, що підтверджується листом платіжного провайдера ТОВ «Пейтек» на підставі укладеного із ТОВ «Слон Кредит» договору. При цьому, ТОВ «Слон Кредит» не є банківською установою й не може відкривати будь-які рахунки для клієнтів, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками, а ТОВ «Пейтек» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків.
Скаржник стверджує, що витребувана судом першої інстанції інформація від АТ «Піреус Банк МКБ» щодо не емітування картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та не надходження на неї грошових коштів, не нівелює факту укладання кредитного договору, оскільки отримання кредитних коштів не відповідачем, а перерахування їх первісним кредитором на банківську карту іншої особи не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. 
Позивач наголошує, що висновок суду першої інстанції про недоведеність факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів є помилковим, оскільки саме завдяки активним діям відповідача, надання ним усіх його повних анкетних даних та через використання ним відповідної аутентифікації було укладено кредитний договір. Фактичне отримання коштів на картковий рахунок іншої особи не нівелює факту надання первісним кредитором коштів у позику, а також не встановлює факту не отримання відповідачем перерахованих коштів.
Апелянт також посилається на обгрунтованість та доведеність понесених ним у суді першої інстанції судових витрат, зокрема й на професійну правничу допомогу, які просить стягнути з відповідача. Крім того зазначає, що ним понесено додаткові судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи апеляційною інстанцією у розмірі 8000,00 грн, які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідками про доставку електронного документу до електронного кабінету (ч. 6-8 ст. 128 ЦПК України), але своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, про причини неприбуття не повідомили, заяв про відкладення слухання справи не подали. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Неявка належним чином сповіщених про дату, час та місце розгляду справи учасників не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
За неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційнійскарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
14 листопада 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 було укладено Договір №1938196 про надання споживчого кредиту по продукту «Зручний», за умовами якого товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач повинен одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2); сума кредиту - 32000,00 грн (п. 1.3); строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в графіку платежів, що є додатком №1 до договору (п. 1.4); підвищена процентна ставка 15% в день і застосовується за перший день користування кредитом (п. 1.5.1); стандартна процентна ставка 3% в день і застосовується з другого дня користування кредитом до 13.12.2024 (п. 1.5.2); знижена процентна ставка 0,75% в день і застосовується в період дії стандартної процентної ставки, якщо позичальник до 13.12.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п. 1.5.2.1); пільгова процентна ставка 0,75% в день і застосовується з 14.12.2024 до останнього дня строку кредиту (п. 1.5.3); денна процентна ставка 0,971% (п. 1.7); кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, включаючи реквізити платіжної картки № НОМЕР_2 (п. 2.1); дата надання кредиту 14.11.2024 або 15.11.2024 (п. 2.2); споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф у розмірі: 3200,00 грн на 4 день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування ним (п. 6.4.1), 640,00 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (п. 6.4.2) (а.с. 85-91).
Аналогічна за змістом інформація щодо умов кредитування наведена й у Паспорті споживчого кредиту, підписаного сторонами 14.11.2024 (а.с. 95-96).
За повідомленням ТОВ «Пейтек» від 20.08.2025 між товариством і ТОВ «Слон Кредит» було укладено договір про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку №31102024-4 від 31.10.2024, відповідно до якого успішно перераховано кошти на платіжну карту клієнта від ТОВ «Слон Кредит» на суму 32000,00 грн, призначення платежу: зарахування на картку, ЕПЗ 4724722027175393 (а.с. 79).
27.04.2026 АТ «Піреус Банк МКБ» на виконання ухвали суду надано інформацію, за якою банківська картка (маска картки) № НОМЕР_1 не випускалася на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не являлася клієнтом банку (а.с. 124).
Згідно складеного ТОВ «Слон Кредит» розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 13.08.2025 (дата відступлення) складала 94640,00 грн, з яких: 32000,00 грн – борг за тілом кредиту, 51120,00 грн – борг за відсотками, 11520,00 грн – борг за штрафами/пенями (а.с. 99). 
13 серпня 2025 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (фактор) і ТОВ«Слон Кредит» ( клієнт) укладено договір факторингу №13082052-1, згідно умов якого ТОВ «Слон Кредит» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити фактору праву грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною договору (п. 1.1). Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №3, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги; підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2) (а.с. 65-68).
13.08.2025 між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і ТОВ «Слон Кредит» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №13082052-1 від 13.08.2025, відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 2445 осіб, загальна сума простроченої заборгованості складає 41487848,01 грн (а.с. 73 зворот).
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу №13082052-1 від 13.08.2025, підписаному 13 серпня 2025 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і ТОВ «Слон Кредит», зазначено боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №1938196 на загальну суму 94640,00 грн, з яких: 32000,00 грн - борг за тілом кредиту, 51120,00 грн – борг за відсотками, 11520,00 грн – борг за штрафами/пенями (а.с. 103-104). 
Згідно платіжної інструкції №4838 від 15.08.2025 ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перерахувало ТОВ «Слон Кредит» кошти в сумі 1936527,89 грн, як оплату за договором факторингу №13082052-1 від 13.08.2025 (а.с. 19).
У повідомленні ТОВ «Слон Кредит» до ОСОБА_1 про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024 зазначено, що товариство право вимоги заборгованості в сумі 94640,00 грн передало ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», у зв`язку з чим подальші погашення боргу слід здійснювати новому кредитору (а.с. 97).
Відповідно до складеного ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» розрахунку заборгованості за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024 за 86 календарних днів (за період з 15.08.2025-08.11.2025), сума основного боргу, на яку нараховується процентна ставка - 32000,00 грн, процентна ставка - 0,75%, сума нарахованих процентів за користування грошовими коштами 20640,00 грн (а.с. 100-101).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором (договором позики) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено факт отримання по кредитному договору коштів у сумі 32000,00 грн саме відповідачем. Суд послався на надану АТ «Піреус Банк МКБ» інформацію, згідно якої вказана в кредитному договорі картка №472472-ХХ-ХХХХ-5393 в установі банку не відкривалася й інформація про  ОСОБА_1  відсутня, а інших доказів, які б достеменно підтверджували отримання відповідачем грошових коштів за договором, позивач не надав.
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 14.11.2024 між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 укладено електронний договір №1938196 про надання споживчого кредиту по продукту «Зручний» на суму 32000,00 грн, підписаний позичальником у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора М960.
Зазначений одноразовий ідентифікатор міститься на останній сторінці кредитного договору, що підтверджує добровільність волевиявлення позичальника на укладення вказаного договору в електронній формі.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Отже, укладення між сторонами електронного кредитного договору узгоджується з приписами Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», ст. 6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України.
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним, відповідає презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), у зв`язку з чим він у силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Водночас слушними є твердження апелянта щодо помилковості висновку місцевого суду про недоведеність позивачем факту перерахування первісним кредитором відповідачу обумовлених договором коштів кредиту.
Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги», переказ коштів без відкриття рахунку – платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача (п. 53); платіжна інструкція – розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції (п. 54); платіжна картка – електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки (п. 56); платіжна послуга – передбачена цим Законом діяльність надавача платіжних послуг з виконання та/або супроводження платіжних операцій (п. 58); платіжна система – система для виконання платіжних операцій із формальними та стандартизованими домовленостями і загальними правилами щодо процесингу, клірингу та/або виконання розрахунків між учасниками платіжної системи (п. 59); платіжна установа – юридична особа (крім банку, фінансової установи, що має право на надання платіжних послуг, оператора поштового зв`язку, органу державної влади, органу місцевого самоврядування), яка в установленому порядку отримала право на надання всіх або окремих фінансових платіжних послуг (крім платіжної послуги з випуску та виконання платіжних операцій з електронними грошима) (п. 60).
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про платіжні послуги» грошові кошти (кошти) існують в Україні у готівковій (формі грошових знаків) та безготівковій (формі записів на рахунках) формах.
Для проведення платіжних операцій використовуються кошти в готівковій або безготівковій формі (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про платіжні послуги»).
У п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про платіжні послуги» зазначено, що до фінансових платіжних послуг належать послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги», надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників.
Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.
Так, позивач на підтвердження доказів перерахування первісним кредитором позичальнику коштів кредиту надав довідку ТОВ «Пейтек» від 20.08.2025, за змістом якої товариством на підставі договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку №31102024-4 від 31.10.2024 було успішно перераховано кошти на платіжну карту клієнта від ТОВ «Слон Кредит» на суму 32000,00 грн, призначення платежу: зарахування на картку, ЕПЗ 4724722027175393 (а.с. 79).
Даючи оцінку даному документу в сукупності з іншими доказами у справі за правилами ст. 89 ЦПК України, апеляційний суд констатує, що зазначені в довідці ТОВ «Пейтек» відомості щодо дати та суми платежу, його отримувача та номера банківської картки повністю відповідають інформації, що міститься в умовах укладеного між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 кредитного договору.
При цьому, як слушно вказує апелянт, ТОВ «Слон Кредит», яке надавало кошти, не є банківською установою, і надавало послуги з кредитування шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на електронний платіжний засіб (банківську картку) позичальника, зазначеним ним самим у договорі.
Перерахування коштів на платіжну картку відповідача за укладеним кредитним договором за ТОВ «Слон Кредит» було вчинено ТОВ «Пейтек» як оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які здійснюють операції у безготівковій формі, тому на суму переказу не складаються видаткові касові ордери, які є первинними документами бухгалтерського обліку в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
З огляду на це, кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на надану самим позичальником банківську картку, що повною мірою відповідає вимогам Закону України «Про платіжні послуги», постанови правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29.07.2022 №164.
Отже, довідка ТОВ «Пейтек» містить інформацію про здійснення в рамках договірних відносин з первісним кредитором ініційованого ним платежу на користь відповідача, що безпосередньо свідчить про проведення фінансової операції. Довідка, видана фінансовою компанією, яка є суб`єктом господарської діяльності у сфері надання фінансових послуг, має офіційний характер. Зміст довідки підтверджує факт проведення платежу, що опосередковано свідчить про існування кредитних зобов`язань між сторонами, оскільки платежі зазвичай здійснюються в межах договірних відносин.
Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі №526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами - є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ передбачених кредитними договорами.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 10 вересня 2019 року у справі №916/2403/18 зазначив, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Слон Кредит» (а.с. 99), вбачається, що відповідач на виконання кредитного договору частково внесла платежі в загальній сумі 44320,00 грн, які були спрямовані кредитодавцем на: погашення процентів – 39840,00 грн, штрафу, пені (за прострочку платежів) – 4480,00 грн, що також підтверджує факт виконання ТОВ «Слон Кредит» своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 по наданню їй кредитних коштів.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що зазначення у довідці АТ «Піреус Банк МКБ» від 27.04.2026, що банківська картка (маска картки) № НОМЕР_1 не випускалася на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не являлася клієнтом банку (а.с. 124), не нівелює факту надання первісним кредитором коштів у позику та не підтверджує факту не отримання відповідачем перерахованих коштів.
Оцінивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, апеляційний суд зазначає, що без входу ОСОБА_1 на вебсайт ТОВ «Слон Кредит» та здійснення нею всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між нею та первісним кредитором не був би укладений, а кредитні кошти не були б перераховані позичальнику. Отримання ж кредитних коштів не відповідачем, а перерахування їх кредитодавцем на банківську карту іншої особи не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору чи неотримання за ним коштів. При цьому слід зазначити, що кредитні кошти були перераховані кредитодавцем відповідачу саме на той електронний платіжний засіб, номер якого вона повідомила у кредитному договорі.
Наведений висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2024 у справі №671/1832/20, на яку посилається апелянт.
Посилання ж місцевого суду в рішенні на постанову Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №334/3056/15 лише підтверджує необхідність доведення кредитором виконання своїх зобов`язань за договором, зокрема надання грошових коштів позичальнику, проте це не суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31.01.2024 у справі №671/1832/20.
Крім того, помилковими є посилання суду першої інстанції на Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, яке встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, оскільки ні первісний кредитор, ні позивач-фактор не є банківськими установами України, а тому на них дія Положення не розповсюджується.
Велика Палата Верховного Суду в п. 90 постанови від 21 січня 2026 року у справі № 755/9838/23 (провадження № 61-3172св25) зазначила, що у цивільних справах є застосовним такий стандарт доказування як «стандарт більшої переконливості», згідно з яким, висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Європейський суд з прав людини також визнає допустимість у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12). 
Відмовивши ж у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем факту надання первісним кредитором позичальнику кредитних коштів, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 89 ЦПК України надав оцінку лише довідці АТ «Піреус Банк МКБ» від 27.04.2026, як окремому доказу, без достатності та взаємного зв`язку всіх доказів у сукупності. 
Зокрема, місцевий суд не врахував правову природу укладення електронного кредитного договору, в якому позичальник усвідомлено зазначила номер електронного платіжного засобу, на який за довідкою платіжного провайдера ТОВ «Пейтек» було перераховано обумовлену договором суму кредиту; відсутність у договорі та в чинному законодавстві заборони перерахування кредитних коштів на картку іншої особи (принцип свободи договору); часткове виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань, що в сукупності та взаємозв`язку є належними, допустимими й достатніми доказами на підтвердження отримання відповідачем від первісного кредитора перерахованих ним коштів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
З огляду на це, апеляційний суд констатує, що відповідач, зазначаючи у кредитному договорі банківську картку, на яку за цим договором перераховано кошти, мала можливість надати суду документальні докази того, що відповідні кошти не були зараховані на цю картку (рахунок), але таких доказів усупереч вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала, хоча мала безперешкодний та повний доступ до цієї інформації. Також відповідач не надала доказів невикористання чи повернення кредиторам отриманих відповідно до умов кредитного договору коштів.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено належними, достатніми й достовірними доказами перерахування первісним кредитором позичальнику обумовленої кредитним договором суми фінансових ресурсів, тоді як відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування обставин отримання кредитних коштів, що свідчить про підставність аргументів апелянта та хибність висновку суду першої інстанції щодо даної обставини.
Юридичний факт переходу від ТОВ «Слон Кредит» до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» прав вимоги за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024 підтверджується копіями договору факторингу №13082052-1 від 13.08.2025 (а.с. 65-68), акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №13082052-1 від 13.08.2025 (а.с. 73 зворот), витягом з реєстру боржників до договору факторингу №13082052-1 від 13.08.2025 (а.с. 103-104), платіжної інструкції №4838 від 15.08.2025 (а.с. 19).
Водночас апеляційний суд не може погодитися з вимогами апеляційної скарги ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» про необхідність задоволення позовних вимог за вказаним кредитним договором у повному обсязі.
Так, згідно наявних у справі розрахунків заборгованості, складених первісним та новим кредиторами, борг ОСОБА_1 за укладеним із ТОВ «Слон Кредит» кредитним договором №1938196 від 14.11.2024 становить 115520,00 грн, з яких: 32000,00 грн – сума кредиту, 51120,00 грн – сума процентів за користування кредитом, 20880,00 грн – нараховані позивачем проценти за 87 календарних днів, 11520,00 грн – штрафні санкції. Вказану суму заборгованості ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і пред`явило до стягнення з відповідача.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що нараховані обома кредиторами проценти – це відсотки за користування кредитом у межах погодженого сторонами строку кредитного договору, який становить 360 днів (п. 1.4), вони не є процентами, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України), що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16.
Право фактора ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на донарахування позичальнику відсотків за 87 днів у межах строку кредитування випливає з п. 1.1 договору факторингу. 
Величина встановленої у кредитному договорі денної процентної ставки в 0,971% та застосованої при нарахуванні відсотків процентної ставки 0,75% у день не перевищує її максимального розміру, передбаченого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (1%).
Однак у п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. 
Відтак, оскільки за складеним ТОВ «Слон Кредит» розрахунком заборгованості штраф/пеня в сумі 16000,00 грн (з яких 4480,00 грн сплачені) були нараховані відповідачу за прострочення виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним 14.11.2024, тобто після 24 лютого 2022 року, коли Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні було введено воєнний стан, який триває і дотепер, то ці штрафні санкції підлягає списанню кредитодавцем і не можуть бути стягнуті з позичальника.
Водночас вже відрахована первісним кредитором з відповідача неустойка в сумі 4480,00 грн у силу вимог ст. 534 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» підлягає зарахуванню їй у рахунок погашення наявної заборгованості за простроченими процентами за кредитом.
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі №201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Тобто, установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
Відтак, після проведеного апеляційним судом перерахунку, зазборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», становить 99520,00 грн, з яких: 32000,00 грн – борг за тілом кредиту, 67520,00 грн – борг за відсотками за користування кредитом (нараховані первісним кредитором: 51120 грн – 4480 грн (безпідставно не списана та вже стягнута неустойка) + нараховані фактором: 20880,00 грн).
За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» підлягає частковому задоволенню.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова області від 19 червня 2026 року та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» з вищенаведених підстав.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать й витрати на професійну правничу допомогу.
ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» по справі були понесені судові витрати, клопотання про розподіл яких міститься в апеляційній скарзі, а саме: 
- у суді першої інстанції: по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн (а.с. 1), на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн; 
- у суді апеляційної інстанції: по сплаті судового збору в сумі 3993,60 грн (а.с. 146), на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. 
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Враховуючи викладене, ЦПК України визначено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Оскільки апеляційну скаргу частково задовлено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підтвердження витрат на правову допомогу в суді першої інстанції позивачем було надано: 
- копію укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і адвокатом Столітнім М.М. договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024, за умовами якого послуги професійної правничої допомоги надаються адвокатом клієнту на підставі заявки на виконання доручення, яка є невід`ємною частиною договору (п. 4.4); сторони погодили оплату гонорару адвоката згідно узгодженого та підписаного акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів з моменту набуття рішення суду по справі законної сили (п. 4.8) (а.с. 16-17); 
- копію заявки №16149 від 09.02.2026 на виконання доручення до договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024 про надання послуги професійної правничої допомоги у рамках цивільного судочинства в суді першої інстанції по справі про стягнення заборгованості за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024, укладеним між ТОВ «Слон Кредит» і ОСОБА_1 , згідно якої сума гонорару адвоката складає 10000,00 грн (а.с. 81-82); 
- копію акту №16149 від 10.03.2026 прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024, який містить детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), затрачений на них час (сукупно 12 год) та їх вартість (10000,00 грн) (а.с. 102); 
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 21).
На підтвердження витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано: 
- копію укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» і адвокатом Крюковою М.В. договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022, за умовами якого оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі (п. 3.1); факт надання послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги (п. 3.5) (а.с. 143-144); 
- копію звіту про надання правової допомоги згідно договору №07/07-2022 від 07.07.2022, який містить детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), затрачений на них час (сукупно 4 год) та їх вартість (8000,00 грн) (а.с. 154); 
- копію платіжної інструкції №9040 від 08.07.2026 про перерахування ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» адвокату Крюковій М.В. коштів гонорару в сумі 8000,00 грн (а.с. 155 зворот);
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 156);
- копію адвокатського ордера (а.с. 145).
Зазначені документи є належними й допустимими доказами на підтвердження понесених позивачем у судах першої та апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн і 8000,00 грн, відповідно.
При цьому, апеляційний суд враховує, що до понесених сторонами витрат на професійну правову допомогу адвоката відносяться як оплачені, так і ті, що будуть оплачені ними у майбутньому, що відповідає умовам договору та усталеній практиці Верховного Суду (постанови від 27.07.2022 у справі №686/28627/18, від 15.06.2021 у справі №159/5837/19, від 03.10.2019 у справі №922445/19 та Європейського суду з прав людини (п. 115 рішення в справі «Бєлоусов проти України від 07.11.2013»).
Прикметно, що відповідачем не було подано заперечень чи клопотань про зменшення пред`явлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у ч. 3-5, 9 ст. 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 02.06.2014); відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (рішення у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002). Наведене також узгоджується й з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18,  де ВП ВС зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням вищенаведеного, слід виснувати, що не є обов`язковими для суду договірні зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що супровід даної справи не потребував від адвоката вивчення великого обсягу фактичних даних, регулювання даної категорії справ здійснюється невеликим обсягом нормативно-правових актів, справа є незначної складності (за ціною позову, за складністю) та розглядалась судами у спрощеному позовному провадженні, бере до уваги типовість та поширеність такої категорії справ (про стягнення заборгованості за кредитним договором), зокрема й ініційованих ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» у судах різних регіонів України (за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень), у зв`язку з чим юридичний супровід у цій справі не вимагав від адвоката значного обсягу правової та технічної роботи.
Тому, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена позивачем сума судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 10000,00 грн та в суді апеляційної інстанції в сумі 8000,00 грн є завищеною і непропорційною до предмета спору, його складності та фактичної потреби в затраченному часі на надання послуги.
У зв`язку з цим, з огляду на критерії співмірності, розумності, обгрунтованості та пропорційності, витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, слід зменшити: в суді першої інстанції - з 10000,00 грн до 5000,00 грн, в суді апеляційної інстанції - з 8000,00 грн до 4000,00 грн що забезпечить справедливий баланс між інтересами сторін.
Тому, зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги та позову (99520 : 115520 = 86,15%), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» підлягає стягненню 2293,66 грн (2662,40 х 86,15%) судового збору та 4307,50 грн (5000,00 х 86,15%) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, а також 3440,49 грн (3993,60 х 86,15%) судового збору та 3446,00 грн (4000,00 х 86,15%) витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний перегляд справи.
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389-391 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» – задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2026 року – скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №1938196 від 14.11.2024 у розмірі 99520,00 грн, з яких: 32000,00 грн – борг за тілом кредиту, 67520,00 грн – борг по процентах за користування кредитом.
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» 2293,66 грн судового збору та 4307,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» 3440,49 грн судового збору та 3446,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 вересня 2026 року. 

Головуючий О.А. Луговець

Судді О.В. Любчик

О.В. Разгуляєва