Справа № 756/709/26
Провадження № 2/756/3688/26

оболонський районний суд міста києва
 
РІШЕННЯ
 
іменем України
 
20 липня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Пукала А.В.,
за участю
секретаря судового засідання Зінець К.Б.,
представника позивача Алєксєєва В.В.,
представника відповідача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу
У С Т А Н О В И В :
 
Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача 11 000 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, а також штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов`язань (інфляційні втрати, три проценти річних та пеню) за період з дати подання позову до дати ухвалення судового рішення.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13.08.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Ford Ka, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, та автомобіля Volkswagen Golf, державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2023 у справі № 756/11234/23 відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача як водія автомобіля Ford Ka на дату пригоди була застрахована в позивача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісом) №EP-215424662. На виконання умов договору позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля Volkswagen Golf у розмірі 11 000 грн. Позивач зазначив, що на час настання пригоди відповідач не мала дійсного посвідчення водія на право керування транспортними засобами, тобто керувала транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, що згідно з пп. «б» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для пред`явлення регресного позову до водія забезпеченого транспортного засобу.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач подала до суду відзив, у якому зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки твердження про керування транспортним засобом без права на керування є припущенням та не підтверджене належними і допустимими доказами. Послалася на те, що посвідчення водія є документом, який лише посвідчує право на керування транспортними засобами, а не є тотожним самому праву; закінчення строку дії такого документа не позбавляє особу права керування, а є підставою для його заміни. Крім того, зазначила, що згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» у період дії воєнного стану та протягом року з дня його припинення або скасування особа допускається до керування транспортними засобами за наявності національного посвідчення водія України, виданого їй вперше, строк дії якого закінчився, а тому на дату пригоди мала право на керування транспортним засобом. Вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені вважала безпідставними, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, грошове зобов`язання не виникло, досудова вимога не направлялася, а закон не передбачає стягнення пені в регресних правовідносинах. Просила відмовити в задоволенні позову повністю.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову. Зазначив, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 не підлягають застосуванню, оскільки відповідач мала не одне посвідчення водія, а заміну посвідчень, у зв`язку з чим воно не є виданим вперше; на дату пригоди строк дії попередніх посвідчень закінчився, тоді як нове (постійне) посвідчення отримано лише після пригоди. Щодо штрафних санкцій послався на те, що зобов`язання з відшкодування шкоди має грошовий характер, у зв`язку з чим до нього застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відповідач подала заперечення на відповідь на відзив, у яких навела дані Головного сервісного центру МВС про видачу їй посвідчень водія та зазначила, що заміна посвідчення у 2022 році була технічною дією, яка не змінила правового статусу посвідчення як виданого вперше, а тому на неї поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 184. Наполягала на відсутності підстав для стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, з мотивів, наведених у позовній заяві.
Відповідач у судовому засіданні заперечила проти задоволення вимог з мотивів, наведених у заявах по суті.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
13.08.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Ford Ka, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, та автомобіля Volkswagen Golf, державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2023 у справі № 756/11234/23 відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
На дату пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача як водія автомобіля Ford Ka була застрахована в позивача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-215424662.
На виконання умов договору страхування позивач виплатив страхове відшкодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля Volkswagen Golf у розмірі 11 000 грн, що підтверджується страховим актом № 44745/1 від 11.09.2023 та платіжною інструкцією від 11.09.2023.
Згідно з відомостями Головного сервісного центру МВС (лист від 04.07.2024 № 31/1826АЗ-20172-2024, наданий позивачем, та лист від 30.03.2026 № 31/1039АЗ-7039-2026, наданий відповідачем) в Єдиному державному реєстрі МВС містяться відомості про видачу відповідачу посвідчень водія на право керування транспортними засобами категорії «B»: посвідчення серії НОМЕР_3 , видане 22.10.2020 після навчання (вперше), зі строком дії до 22.10.2022; посвідчення серії НОМЕР_4 , видане 18.10.2022 у зв`язку із заміною, зі строком дії до 22.10.2022; посвідчення серії НОМЕР_5 , видане 04.10.2023 у зв`язку із заміною, зі строком дії до 04.10.2053.
Станом на 13.08.2023 відповідач мала посвідчення водія серії НОМЕР_4 на право керування транспортними засобами категорії «B». Постійне посвідчення водія серії НОМЕР_5 зі строком дії до 04.10.2053 видане відповідачу 04.10.2023, тобто після дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно з листами Головного сервісного центру МВС станом на 04.07.2024 та на 27.03.2026 в Єдиному державному реєстрі МВС відомості про позбавлення відповідача права керування транспортними засобами відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на дату пригоди був Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV.
Відповідно до пп. «б» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.
Таким чином, підставою регресної вимоги за наведеною нормою є керування транспортним засобом саме без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. Іншої підстави регресу позивач у цій справі не заявляв.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доведення того, що відповідач керувала транспортним засобом без права на керування, покладається на позивача.
Відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Посвідчення водія, видане особі вперше, дійсне протягом двох років з дня його видачі. Під час обміну посвідчення водія, отриманого вперше, до закінчення строку його дії особі видається нове посвідчення, яке вважається таким, що видане вперше, із зазначенням строку дії посвідчення, що підлягає обміну.
Із наведеного вбачається, що посвідчення водія не є тотожним праву на керування транспортним засобом, а лише посвідчує таке право. Закінчення строку дії посвідчення водія саме собою не позбавляє особу права на керування транспортним засобом, а є підставою для обміну (заміни) посвідчення.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, дію якого неодноразово продовжено і який на дату пригоди був чинним.
Відповідно до пп. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився.
Судом встановлено, що станом на 13.08.2023 відповідач мала національне посвідчення водія України серії НОМЕР_4 на право керування транспортними засобами категорії «B», видане вперше, строк дії якого (до 22.10.2022) закінчився в період дії воєнного стану. Ця обставина прямо підтверджується листами Головного сервісного центру МВС, у тому числі листом, наданим самим позивачем, згідно з якими під час обміну посвідчення водія, отриманого вперше, видається нове посвідчення, яке вважається таким, що видане вперше.
Автомобіль Ford Ka, яким керувала відповідач, належить до транспортних засобів категорії «B», що відповідає категорії наявного у відповідача посвідчення водія.
За таких обставин на дату дорожньо-транспортної пригоди відповідач допускалася до керування транспортним засобом відповідної категорії, а отже, мала право на керування транспортним засобом. Відомості про позбавлення відповідача права керування транспортними засобами в Єдиному державному реєстрі МВС відсутні.
Отже, обставина, з якою пп. «б» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону № 1961-IV пов`язує право страховика на регрес, - керування транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, - у цій справі не знайшла свого підтвердження.
Доводи позивача про те, що посвідчення відповідача не є виданим вперше з огляду на заміну посвідчення у 2022 році, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються відомостями Головного сервісного центру МВС, наданими самим позивачем: під час обміну посвідчення водія, отриманого вперше, до закінчення строку його дії видається нове посвідчення, яке вважається таким, що видане вперше, із зазначенням строку дії посвідчення, що підлягає обміну. Тому заміна посвідчення відповідача не змінила його статусу як виданого вперше.
За таких обставин позовна вимога про стягнення з відповідача 11 000 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу є необґрунтованою.
Вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги, у задоволенні якої суд відмовляє.
Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. Доказів понесення відповідачем судових витрат, які підлягали б розподілу, матеріали справи не містять.
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
 
У задоволенні позовної заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - відмовити.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (код ЄДРПОУ 39433769, місцезнаходження: 03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14).
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя         Андрій ПУКАЛО