ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
08 липня 2026 року (10:00)	Справа № 280/3800/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради (69001, м.Запоріжжя, вул. Зелінського, 3, код ЄДРПОУ 44407877) про визнання протиправним та скасування припису,
ВСТАНОВИВ:

24.04.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі – позивач) до Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради (далі – відповідач), в якій позивач просить: визнати протиправним та скасувати припис відповідача від 02.03.2026 №14/26.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Позивачем здійснюється підприємницька діяльність в будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . На ім`я позивача за місцем її проживання, 16.03.2026 надійшов припис №14/26 від 02.03.2026, складений відповідачем. У приписі відповідач висунув позивачу вимогу "демонтувати рекламні засоби зі встановленого місця" та зауважив, що в разі невиконання вимоги у визначений строк рекламні засоби буде демонтовано за рахунок коштів позивача. Позивач зазначає, що він не є власником носіїв інформації на фасаді будівлі та, що інформація, розміщена на фасаді будівлі не є рекламою, а містить лише інформацію про товар та про виробника товару, який позивачем реалізується за місцем його підприємницької діяльності. Також, позивач у позові стверджує, що будинок, де ним здійснюється підприємницька діяльність, розташований за адресою: м. Запоріжжя, бул. М.Примаченко,11, що суперечить адресі будинку, на якому згідно припису відповідача, було виявлено два рекламних засоби. У позові позивач зазначає, що, оскільки, відповідно до приписів ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу», розміщення інформації про виробника товару та/або про товар у місцях, в яких цей товар реалізується, не вважається рекламою, то оскаржуваний припис є протиправним та підлягає скасуванню. 
Ухвалою від 29.04.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
13.05.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що інформація про виробника товару та/або товар у місцях, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, яка не містить закликів купувати товар або послугу, що реалізується суб`єктом, не є рекламою у розумінні частини сьомої статті 8 та частини шостої статті 9 Закону України «Про рекламу», оскільки підпадає під визначення «вивіска чи табличка». Тому, оскільки під час обстеження, проведеного відповідачем, були встановлені порушення правил благоустрою та порядку розміщення зовнішньої реклами, вивісок, табличок з боку позивача, то відповідачем правомірно, в рамках наданих повноважень відповідно до законодавства, 02.03.2026 був виданий припис №14/26 та рекомендованим листом направлений за адресою місцезнаходження позивача. Зазначив, що законодавство України містить певні вимоги до таких засобів як «вивіска», зокрема вимога, що площа поверхні вивіски не повинна перевищувати 3 кв. метрів. В іншому випадку як вважає відповідач, така «вивіска» є засобом, який встановлений з порушенням вимог чинного законодавства про благоустрій та про рекламу. Також зауважує, що місце розташування конструкцій знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул. Перемоги, 61, а не за адресою: м.Запоріжжя, бул. М.Примаченко, 11. З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
26.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що відповідач безпідставно намагається довести, що інформація про товар та виробника товару, розміщена на фасаді будівлі, є «вивіскою чи табличкою». Позивач зазначає, що «вивіска чи табличка» має містити передбачену частиною 6 статті 9 Закону України «Про рекламу» інформацію про зареєстроване найменування особи, її комерційне (фірмове) найменування, торговельну марку, вид діяльності та час роботи особи. Проте, як зазначає позивач, згідно ч.6 ст. 9 Закону України «Про рекламу» вивіска це елемент будівлі, тобто вивіска не є інформацією, а на фасаді будівлі, де позивачем здійснюється підприємницька діяльність, міститься інформація саме про товар та його виробника і не міститься інформація, що передбачена ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу». Позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
29.05.2026 від представника відповідача надійшли заперечення, у яких відповідач зауважує, що питання чи є конструкції, про які йдеться у спірному припису, «рекламним засобом» або «вивіскою» перед відповідачем не стоїть. Відповідач вважає, що рекламні засоби також можна назвати як «вивіска», яка не відповідає вимогам чинних нормативно-правових актів у сфері розміщення зовнішньої реклами та правил благоустрою м. Запоріжжя за конструктивом самих конструкцій та за змістом інформації на них. 
17.06.2026 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вона зазначає, що відповідач сам не може визначити, які саме носії інформації – «вивіска», «рекламний засіб» чи «рекламна конструкція» з яким саме змістом інформації, відповідач вимагає демонтувати згідно припису №14/26 від 02.03.2026, та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.
Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.
Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
02.03.2026 відповідачем було проведено перевірку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 61 та виявлено розташування двох рекламних засобів на зовнішній поверхні будинку, а саме: на висоті 2,0 м розмірами 11х2,8 кв.м та 6,5х2,8 кв.м. У зв`язку з цим, 02.03.2026 відповідачем був складений припис №14/26 та направлений засобами поштового зв`язку на зареєстровану адресу позивача. 
За змістом вказаного припису рекламні засоби, вивіски, таблички розміщено з порушенням ст.ст. 9,16 Закону України «Про рекламу», пунктів 2, 48, 49 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами», пунктів 14.1, 14.3, 14.4, 14.5, 14.6 Порядку розміщення зовнішньої реклами в м. Запоріжжя, пунктів 3.1., 3.3. Порядку демонтажу, обліку, зберігання і реалізації спеціальних конструкцій, які призначенні для розміщення зовнішньої реклами, затвердженого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.02.2013 №45 «Про затвердження Порядку розміщення зовнішньої реклами в м. Запоріжжя та Порядку демонтажу, обліку, зберігання і реалізації спеціальних конструкцій, які призначенні для розміщення зовнішньої реклами» (зі змінами, внесеними рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради від 17.12.2018 № 600 та від 22.10.2024 № 724), підпунктів 7,8 пункту 2.18.2.11., пунктів 8.4.2., 8.4.3., 8.4.7., 8.4.14., 8.4.15 Правил благоустрою міста Запоріжжя, затверджених рішенням Запорізької міської ради від 23.10.2024 №71 та виставлено вимогу позивачу протягом п`яти днів демонтувати рекламні засоби із встановленого місця.
Не погодившись з обґрунтованістю прийнятого припису, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що засади рекламної діяльності в Україні, регулює Закон України «Про рекламу».
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про рекламу», зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Пунктом 15 частини 1 статті 1 Закону України «Про рекламу» визначено, що реклама - інформація про особу, ідею та/або товар, розповсюджена за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена, щоб сформувати або підтримати у прямий (пряма реклама, телепродаж) або непрямий (спонсорство, розміщення товару (продакт-плейсмент) спосіб обізнаність споживачів реклами та їхній інтерес щодо таких особи, ідеї та/або товару.
Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону України «Про рекламу», рекламні засоби - засоби, що використовуються для доведення реклами до споживачів реклами;
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про рекламу», реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форм чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про рекламу», зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; рекламні засоби - засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.
Згідно із ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до цього Закону на підставі зазначених дозволів, які оформляються за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами, або їх власників та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки дорожнього руху.
Типові правила розміщення зовнішньої реклами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 (далі - Правила №2067).
Ці Правила регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами (п. 1 Правил №2067).
Відповідно до абз. 7 п. 2 Правил №2067, спеціальні конструкції - це тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об`ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами.
Пунктом 2 Правил №2067 визначено, що дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці; вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.
За приписами ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу», розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, в яких цей товар реалізується чи надається споживачам, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці не вважається рекламою. Не вважається рекламою показ інформації про виробника товару та/або товар у процесі оформлення споживачем придбання такого товару на веб-сайтах інтернет-магазинів у мережі Інтернет, через які цей товар реалізується чи надається споживачам.
Отже, фактично спір між сторонами стосується питання – чи є носій інформації, розташований на фасаді будівлі, де позивач здійснює підприємницьку діяльність, рекламним засобом та чи підпадає вказаний носій інформації під термін «вивіска».
Судом були досліджені надані сторонами фотозображення носіїв інформації на фасаді будівлі, в якій позивач здійснює підприємницьку діяльність, та встановлено, що на фасаді будівлі розміщена інформація про товар та про виробника товару у місці, де цей товар реалізується та надається споживачам. Внаслідок цього, суд доходить до висновку, що у відповідності до приписів ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу», вказаний носій інформації, розташований на фасаді будівлі, не є рекламним засобом. 
Окремо суд зауважує, що питання невідповідності поштової адреси, яка зазначена сторонами, як місце розташування носію інформації (бул. М.Примаченко, 11 або вул. Перемоги, 61 у м.Запоріжжі) не може впливати на правомірність чи протиправність виписаного відповідачем припису №14/26 від 02.03.2026, оскільки обидві сторони процесу однаково описують зміст та візуальне зображення спірного носія інформації. Предметом даної справи не є встановлення судом поштової адреси розташування будівлі на перехресті бул. М.Примаченко – вул. Перемоги у м.Запоріжжі. 
Таким чином, доводи позивача про невизначеність відповідачем адреси проведення перевірки, зазначеної у приписі № 14/26 від 02.03.2026 суд залишає поза увагою. 
Стосовно тверджень відповідача, що інформація, розміщена на фасаді будівлі, де позивач здійснює підприємницьку діяльність, вважається «вивіскою чи табличкою», суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу», вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, комерційне (фірмове) найменування, торговельну марку, що правомірно використовується цією особою, належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, на якому розміщено власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу до такого приміщення, не вважається рекламою.
Як свідчать матеріали справи, інформація на фасаді зазначеної вище будівлі жодним чином не відповідає змісту інформації, яка згідно частини 6 статті 9 Закону України «Про рекламу» повинна містити вивіска чи табличка. Відповідно, носій інформації фотозображення якого наявне в матеріалах справи, ані за місцем розташування, ані за змістом інформації не є вивіскою. 
Таким чином, суд приходить до висновку про скасування спірного припису №14/26 від 02.03.2026, який виписаний відповідачем з вимогою до позивача здійснити демонтаж рекламних засобів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 3328,00 грн, а також судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 998,40 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.
Зважаючи на вищевикладене, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 4326,40 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст.2,6,8-10,14,90,139,143,241-246,250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Установи «Інспекція з благоустрою міста Запоріжжя» Запорізької міської ради (69001, м.Запоріжжя, вул. Зелінського, 3, код ЄДРПОУ 44407877) про визнання протиправним та скасування припису, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати припис №14/26 від 02.03.2026, виданий Установою «Інспекція з благоустрою» Запорізької міської ради. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Установи «Інспекція з благоустрою» Запорізької міської ради на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4326,40 (чотири тисячі триста двадцять шість) гривень 40 копійок.  
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 08.07.2026. 

Суддя Ю.В. Калашник