ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 140/13351/24 пров. № А/857/33248/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит – Сервіс» на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Димарчук Т.М. в м. Луцьку, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит – Сервіс» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

ТОВ «Негабарит – Сервіс» (надалі – ТОВ, позивач) звернулося з адміністративним позовом до ГУ ДПС у Волинській області (надалі – відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення (ППР): форми «В1» № 0127670709 від 16 жовтня 2023 про завищення бюджетного відшкодування у сумі 1 024 614 грн та нарахування штрафної санкції у сумі 102 461,40 грн, форми «В3» № 0127690709 від 16 жовтня 2023 про відмову бюджетного відшкодування на суму 26 868 грн.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 позовна заява була залишена без руху у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. 
На виконання вимог ухвали, стороною позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої зазначено, що відповідно до п.56.18. ст.56 ПК України платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу (1095 днів).
Також звернуто увагу, що з урахуванням обставин справи, ТОВ дізналося, що винесене відповідачем ППР форми «В1» від 09.11.2023 №00145960709 є протиправним, лише після набрання законної сили судовим рішенням у справі №140/35916/23, у якій задоволено позовні вимоги та скасовано податкові повідомлення-рішення контролюючого органу, прийняті за наслідками матеріалів попередньої перевірки (щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за травень 2023 від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету).
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 позовну заяву повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.
Оскаржене податкове повідомлення-рішення направлено на податкову адресу позивача, актуальну на момент винесення та направлення такого податкового повідомлення-рішення, засобами поштового зв`язку та вручене позивачу 05.12.2023.
Отже, про порушення своїх прав та інтересів ТОВ дізналось 05.12.2023, а відтак мало право оскаржити ППР в судовому порядку до 05.06.2024. Однак до суду позивач звернувся 18.11.2024, тобто з пропуском строку звернення до суду.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ТОВ подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2024 (повний текст якої виготовлено 26.09.2024) у справі №140/35916/23 податкове повідомлення-рішення форми «В4» №0112060701 від 13.09.2023 про зменшення розміру від`ємного значення ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у сумі 2674934грн. визнано протиправними та скасовано. У зв`язку із цим ГУ ДПС України у Волинській області 28.10.2024 було подано касаційну скаргу та ухвалою Верховного Суду від 07.11.2024 повернуто скаржнику.
Саме у зв`язку із тим, що відповідач з огляду на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2024 та ухвалу Верховного Суду від 07.11.2024 у справі №140/35916/23 не відкликав та не привів у відповідність дані електронного кабінету платника податків (підтверджується витягом з ел.кабінету), ТОВ «Негабарит-Сервіс» дізналося про порушення своїх прав, відтак необхідність звернення із відповідним позовом до суду.
Системний аналіз Кодексу адміністративного судочинства та Податкового кодексу свідчить, що строк звернення до суду за оскарженням податкового повідомлення-рішення становить шість місяців з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, але в межах строку давності встановленого податковим кодексом 1095 днів.
ТОВ дізналося, що прийняте відповідачем ППР форми «В1» №00145960709 від 09.11.2023 є незаконними, лише після набрання судовим рішенням щодо скасування результатів попередньої перевірки (за травень 2023) - законної сили, що для позивача було нововиявленою обставиною.
Просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
За приписами частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України.
Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Згідно з п. 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Пунктом 102.2 статті 102 ПК України визначені випадки, коли грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.
Аналіз статті 102 ПК України дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом.
Зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.
Оскільки норма п.56.18 ст. 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду, такий строк визначено в п. 2 ст. 122 КАС України, він становить шість місяців.
Наведений висновок узгоджується з викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 26 листопада 2020 у справі № 500/2486/19.
Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13 квітня 2023 у справі № 640/25800/21 теж зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій врахували висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 листопада 2020 у справі № 500/2486/19, та обґрунтовано підсумували, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду також в постанові від 15 березня 2023 у справі № 640/5765/22, ухвалі від 16 лютого 2023 у справі № 120/324/22-а.
Із адміністративного позову слідує, що позивач оскаржує ППР форми В1 від 09.11.2023 №00145960709.
Відповідно до пунктів 42.2, 42.5 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1204 від 28 грудня 2015 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 за № 124/28254) податкове повідомлення-рішення вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу.
Згідно з абз. 1 п. 3 розділу ІІІ вищевказаного Порядку дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється посадовою особою платника податків юридичної особи (фізичною особою - платником податків або її законним представником) - у разі вручення податкового повідомлення-рішення під розписку (на обох примірниках, а при врученні податкового повідомлення-рішення форми Ф - на корінці податкового повідомлення-рішення).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з матеріалами справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлено на податкову адресу позивача, актуальну на момент винесення та направлення такого податкового повідомлення-рішення, засобами поштового зв`язку та вручене позивачу 05.12.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0600060011866, на якому міститься відповідна відмітка про вручення.
З урахуванням положень п. 42.2 ст. 42 ПК України та беручи до уваги те, що рекомендований лист з повідомленням про вручення надісланий за податковою адресою позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення контролюючого органу вважаються належним чином врученим позивачу 05.12. 2023.
Однак до суду позивач звернувся лише 18.11.2024, тобто з пропуском строку звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено жодної обставини, що він пропустив строк на звернення до суду з поважних причин, а доводи апеляційної скарги про судове оскарження у справі № 140/35916/23 результатів попередньої перевірки, на підставі якої було винесено спірне податкове повідомлення-рішення не може бути взято до уваги, оскільки вони жодним чином не змінюють початок перебігу строку на звернення до суду з позовом щодо оскарження таких податкових повідомлень-рішень.
Позивач достовірно знав про проведену перевірку та порушення, виявлені посадовими особами контролюючого органу, негативним наслідком яких для платника податків є винесення податкових повідомлень рішень.
Розгляд справи № 140/35916/23 жодним чином не обмежував прав позивача на звернення до суду з оскарженням відповідних податкових повідомлень-рішень, та не накладав заборони на реалізацію відповідних прав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 у справі № 140/1770/19 зауважила, що частиною другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналась» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 16 серпня 2023 по справі № 200/9648/21).
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 (справа № 240/12017/19) вирішуючи питання дотримання особою строків звернення до суду, зауважив, що позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанову Верховного Суду від 13 лютого 2024 у справі № 140/9165/23.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач достовірно знав про проведену перевірку та порушення, виявлені посадовими особами ГУ ДПС у Волинській області, негативним наслідком яких для платника податків є винесення податкових повідомлень-рішень.
Учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.
Колегія суддів зауважує, що лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було дотримано строку звернення до суду без наявності на те поважних причин, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.
Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
За встановлених фактичних обставин та враховуючи наведені вище правові норми у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви, оскільки така подана з пропуском строку, а наведені причини не є поважними.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 243, 308, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит – Сервіс» залишити без задоволення, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №140/13351/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя | | І. М. Обрізко
судді | | Л. П. Іщук
| | М.А. Пліш