ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/11158/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у: зарахуванні до її страхового стажу часу вимушеного прогулу за період 2002-2005 роки: зарахуванні додаткових страхових внесків від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки помісячно; у проведенні перерахунку, яка викладена в листі від 31.01.2025 року №5644-541/Г-01/8-0400/25;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області: зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 час вимушеного прогулу з 2002 року по 2005 року; зарахувати додаткові страхові внески від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки помісячно; провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка наказом №222/ВК від 31.08.2001 була переведена на посаду інженера-метролога в Центр електрозв`язку №9 Дніпровської дирекції ВАТ «Укртелеком» з обсягом робіт 0,9 одиниць згідно штатного розкладу із заробітною платою 493,00 грн. Наказом №439 від 25.09.2002 роботодавець встановив позивачці посаду інженере метролога на 0,3 одиниці. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 по справі №2-173/05 відмінено накази Дніпропетровської дирекції ВАТ «Укртелеком», у т.ч., №439 від 25.09.2002; поновлено позивачку на посаді інженера-метролога цеха електрозв`язку №9 м. Новомосковськ Дніпропетровської області у ВАТ «Укртелеком» - 0,9 одиниці; стягнуто з ВАТ «Укртелеком» на користь позивача різницю в заробітній платі у розмірі 24 451,49 грн. У подальшому, Рішенням Новомосковського міськрайонного суду м. Новомосковська від 26.08.2021 по справі №2/183/371/21, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022, зобов`язано ПАТ «Укртелеком» провести нарахування та сплату єдиного внеску на заробітну плату за час виконання нижче оплачуваної роботи (вимушеного прогулу) щомісячно за період 2002-2005 роки від суми 24 451,49 грн, що була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 по справі №2-173/05 та надати відповідні відкореговані відомості про заробітну плату за період 2002-2008 роки до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Представник позивачки зауважує, що позивач 03.09.2024 року зверталась до пенсійного органу із заявою щодо зарахування їй страхового стажу саме в період вимушеного прогулу 2002-2005 років, внести страхові платежі щомісячно за цей період в Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та провести перерахунок пенсії. До заяви позивач долучила копію банківського платіжного доручення №2363 від 06.10.2006 про сплату ДФ ВАТ «Укртелеком» цех №9 збору до Пенсійного фонду 489,03 грн та 7775,57 грн (31,8% від стягнутої за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 року по справі №2-173/05). З отриманої 04.10.2024 форми ОК-5 вбачається, що за Рішенням додаткові страхові внески (489,03 грн та 7775,57 грн) станом на 04.10.2024 відсутні. На переконання позивачки, невиконання роботодавцем (з його вини) обов`язку щодо сплати на її користь усього середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 2002-2005 роки, а також невідрахування з суми середнього заробітку відповідних страхових внесків до відповідача за вказаний період, не можна вважати належною підставою для незарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивачки періоду вимушеного прогулу останнього за 2002-2005 роки. Стягнута на користь позивачки сума середнього заробітку обчислена з її середньої заробітної плати, тому невиплата їй цієї суми в окремі місяці, що обумовлено рішенням по справі №2-173/05, не свідчить про отримання разового доходу за певний місяць, а є заробітною платою за кожний місяць перебування позивачки у вимушеному прогулі. Підсумовуючи означене, представник зазначив про наявність підстав для задоволення позову.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненадання ОСОБА_1 детальної інформації про розміри та місяці, в які зараховані додаткові страхові внески, які сплачені від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 детальну інформацію про розміри та місяці, в які зараховані додаткові страхові внески, які сплачені від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що листом від 31.01.2025 № 5644-541/Г-01/8-0400/25 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило про те, що виходячи з інформації, яка міститься в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, рішення суду стосовно Позивача виконані підприємством ДД ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» (ЄДРПОУ 25543196) у вересні та грудні 2006 року і припали на період до 01.01.2011, тобто в рамках дії Закону № 1058. В такому разі результати здійснених нарахувань за час вимушеного прогулу працівника відображаються страхувальником у фонді оплати праці того місяця, у якому проведено згадане нарахування та проведені необхідні перерахування страхових внесків до Пенсійного фонду України. Станом на дату надання означеної відповіді в реєстрі застрахованих осіб інформація на підставі поданої ДД ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» звітності щодо сум заробітної плати (доходу), яка відображена в місяці нарахування в межах максимальної величини, що встановлюється законодавством про розмір страхових внесків. Окрім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відповідь на звернення Позивача від 03.09.2024 листом від 07.10.2024 № 54690-39499/Г-01/88- 040 повідомило, зокрема, про те, що до страхового стажу та заробітної плати для обчислення пенсії враховано періоди з 2002 по 2005 роки.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону №1058.
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27.12.2005 (з урахуванням Додаткового рішення від 02.02.2006 по справі №2-173/2005, яким внесено виправлення описки в даті рішення) по справі №2-173/05 позовну заяву ОСОБА_1 до ВАТ «Укртелеком» відміну наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці в заробітній платі за час вимушеної нижчеоплачуваної роботи – задоволено частково.
Відмінено накази Дніпропетровської дирекції ВАТ «Укртелеком» №180 від 10.05.2002, №317 від 25.07.2002, №439 від 25.09.2002, №507 від 20.12.2004.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-метролога цеха електрозв`язку №9 місто Новомосковськ Дніпропетровської області у ВАТ «Укртелеком» на 0,9 одиниці.
Стягнуто з ДФ ВАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 різницю в заробітній платі у розмірі 24 451,49 грн.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 29.08.2006 по справі №2-173/2005 роз`яснено, що відміні підлягають накази в часті, яка стосується посади інженера-метролога 1 категорії групи технічної підтримки та ремонту Центра електрозв`язку №9 м. Новомосковськ.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.08.2021 №2/183/371/21 позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення - задоволено.
Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» провести нарахування та сплату єдиного внеску на заробітну плату за час виконання нижче оплачуваної роботи ОСОБА_1 щомісячно за період 2002-2005 роки в сумі 24451,49 грн., що була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 у цивільній справі №2-173/05 та надати відповідні відкориговані відомості про заробітну плату помісячно за період 2002 - 2008 роки до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 по справі №203/2220/19 (провадження №22-ц/803/2462/22) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» - задоволено.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2021 року - скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення - відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 13.04.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення.
Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення.
Ухвалою Верховного Суду від 22.08.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022.
03.09.2024 позивачка звернулась до пенсійного органу з заявою, в якій просила:
- визнати, що роботодавець у повному обсязі у 2006 році сплатив усі страхові платежі до ПФУ із суми 24 451,49 грн, ця дія підтверджена банківськими документами;
- Пенсійному фонду України на підставі ч. 2 ст. 7 Закону відобразити страхові платежі у Формі ОК-5 помісячно оскільки в судовому рішенні уже визначена середньомісячна зарплата, яку закон вимагає поділити на кількість місяців і відновити справедливість.
До заяви долучено банківські платіжки від 06.10.2006 на 3 арк.
Відповідач листом №54690-39499/Г-01/8-0400/24 від 07.10.2024 повідомив позивачку про таке.
Страховий стаж позивачки зарахований до 31.07.2009 та складає 43 роки 00 місяців 23 дні.
Коефіцієнт страхового стажу становить 0,4300.
Стаж за періодами зараховано наступним чином: з 01.05.1966 по 23.12.1993; з 01.01.1967 по 26.11.1968; з 03.12.1968 по 02.12.1986; з 03.12.1986 по 10.08.1988; з 11.08.1988 по 05.12.1988; з 07.12.1988 по 02.01.1991; з 03.01.1991 по 31.10.1997; з 03.11.1997 по 30.06.1998; з 01.07.1998 по 31.12.1998; з 01.01.1999 по 18.06.2001; з 19.06.2001 по 31.08.2001; з 01.09.2001 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 20.12.2004; з 21.12.2004 по 05.02.2006; з 01.03.2006 по 06.03.2006; з 01.04.2006 по 28.04.2006; з 01.05.2006 по 28.06.2006; з 01.07.2006 по 31.01.2009; з 01.02.2009 по 31.07.2009.
Пенсію обчислено відповідно до ст. 27 і 28 Закону №1058, виходячи із заробітної плати за періоди роботи з 01.01.1982 по 31.12.1986 та за даними системи персоніфікованого обліку за період з 01.07.2000 по 31.01.2009.
Індивідуальний коефіцієнт заробітної плати становить 1,13466.
Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, з урахуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2014, 2015 та 2106 роки та збільшеної на коефіцієнти 1,17, 1,11, 1,11, 1,14, 1,197 та 1,0796 складає 9071,01 грн (3764,40 грн*1,17*1,11*1,11*1,14*1,197*1,0796*1,13466).
Загальний розмір пенсії з 01.10.2024 – 4743,56 грн.
Враховуючи вищевикладене, до страхового стажу та заробітної плати для обчислення пенсії враховано періоди з 2002 по 2005 роки.
При перевірці пенсійної справи порушень не виявлено.
04.01.2025 позивач вдруге звернулась до відповідача із заявою щодо її пенсійного забезпечення, на яке відповідач надав відповідь листом №5644-541/Г-01/8-0400/25 від 31.01.2025 та зазначив наступне.
Правові відносини в сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV , який набрав чинності з 01.01.2004 та, починаючи з 01.01.2011, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду м. Новомосковська від 26.08.2021 по справі №203/2220/19 зобов`язано Публічне акціонерне товариство «УКРТЕЛЕКОМ» провести нарахування та сплату єдиного внеску на заробітну плату за час виконання нижче оплачуваної роботи щомісячно за період 2002-2005 роки в сумі 24451,49 грн, що була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 у цивільній справі №2-173/05 та надати відповідні відкореговані відомості про заробітну плату помісячно за період 2002-2008 роки до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Виходячи з інформації, яка міститься в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, рішення суду стосовно позивача виконані підприємством ДД ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» (ЄДРПОУ 25543196) у вересні та грудні 2006 року і припали на період до 01.01.2011, тобто в рамках дії Закону №1058.
У такому разі результати здійснених нарахувань за час вимушеного прогулу працівника відображаються страхувальником у фонді оплати праці того місяця, у якому проведено згадане нарахування та проведені необхідні перерахування страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Станом на дату надання відповіді в реєстрі застрахованих осіб міститься інформація на підставі поданої ДД ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» звітності щодо сум заробітної плати (доходу), яка відображена в місяці нарахування в межах максимальної величини, що встановлюється законодавством про розмір страхових внесків.
Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у: зарахуванні до її страхового стажу часу вимушеного прогулу за період 2002-2005 роки: зарахуванні додаткових страхових внесків від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки помісячно; у проведенні перерахунку, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Згідно з абзацем 1 та 3 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також - Закон №2464) Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.
Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є податкові органи, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, та Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464 встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з статтею 26 Закону №2464 посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Згідно з статтею 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює особа (страхувальником), сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідно до статті 21 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 № 16/98-ВР (в редакції, чинної на час прийняття рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.05.2009 у справі № 2-1592/09) розміри внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування залежно від його виду щорічно встановлюються Верховною Радою України відповідно для роботодавців і застрахованих осіб з кожного виду страхування на календарний рік у відсотках одночасно із затвердженням Державного бюджету України, якщо інше не передбачено законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Для визначення розміру внесків додаткові джерела коштів можуть враховуватися у разі їх систематичного надходження до фонду.
Страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування залежно від його виду встановлюються з кожного виду страхування, як правило, на календарний рік у відсотках: для роботодавців - до сум фактичних витрат на оплату праці та інших виплат найманим працівникам, які підлягають обкладенню прибутковим податком з громадян; для фізичних осіб - до сум оподатковуваного доходу (прибутку).
Внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань сплачує виключно роботодавець.
Джерела та порядок формування коштів цільових страхових фондів для забезпечення осіб, які повністю або на певний час звільняються від сплати внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначаються законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Так, унаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позбавлення особи соціальної захищеності за час роботи у спірний період є неприпустимим і таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду зазначеною у постановах від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 року у справі №199/1852/15-а, від 27.02.2019 року у справі №638/5795/17, від 31.10.2019 року у справі №683/1814/16-а, від 23.03.2020 року у справі №535/1031/16-а, від 26.03.2020 року у справі №299/3616/16-а та від 02.08.2022 року у справі №540/4616/20.
Враховуючи, що обов`язок щодо сплати страхового внеску та обов`язок з його нарахування покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже, і відповідальність за не нарахування страхового внеску покладено на страхувальника.
Особа не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та сплати страхових внесків, а отже, не нарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди не може бути підставою для неврахування заробітної плати, з якої не нараховані страхові внески, при призначенні пенсії застрахованій особі.
Так, позивач указує про неправомірність дій пенсійного органу щодо неврахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час обчислення розміру її пенсії.
Суд зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)).
У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності (Постанова Верховного Суду від 19.03.2025 року у справі №537/4740/20).
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27.12.2005 (з урахуванням Додаткового рішення від 02.02.2006 по справі №2-173/2005, яким внесено виправлення описки в даті рішення) по справі №2-173/05 позовну заяву ОСОБА_1 до ВАТ «Укртелеком» відміну наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці в заробітній платі за час вимушеної нижчеоплачуваної роботи – задоволено частково.
Відмінено накази Дніпропетровської дирекції ВАТ «Укртелеком» №180 від 10.05.2002, №317 від 25.07.2002, №439 від 25.09.2002, №507 від 20.12.2004.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-метролога цеха електрозв`язку №9 місто Новомосковськ Дніпропетровської області у ВАТ «Укртелеком» на 0,9 одиниці.
Стягнуто з ДФ ВАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 різницю в заробітній платі у розмірі 24 451,49 грн.
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 29.08.2006 по справі №2-173/2005 роз`яснено, що відміні підлягають накази в часті, яка стосується посади інженера-метролога 1 категорії групи технічної підтримки та ремонту Центра електрозв`язку №9 м. Новомосковськ.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.08.2021 №2/183/371/21 позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення - задоволено.
Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» провести нарахування та сплату єдиного внеску на заробітну плату за час виконання нижче оплачуваної роботи ОСОБА_1 щомісячно за період 2002-2005 роки в сумі 24451,49 грн., що була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2005 у цивільній справі №2-173/05 та надати відповідні відкориговані відомості про заробітну плату помісячно за період 2002 - 2008 роки до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 по справі №203/2220/19 (провадження №22-ц/803/2462/22) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» - задоволено.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2021 року - скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення - відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 13.04.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення.
Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення.
Ухвалою Верховного Суду від 22.08.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, про відновлення становища, що існувало до порушення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2022.
03.09.2024 позивачка звернулась до пенсійного органу з заявою, в якій просила:
- визнати, що роботодавець у повному обсязі у 2006 році сплатив усі страхові платежі до ПФУ із суми 24 451,49 грн, ця дія підтверджена банківськими документами;
- Пенсійному фонду України на підставі ч. 2 ст. 7 Закону відобразити страхові платежі у Формі ОК-5 помісячно оскільки в судовому рішенні уже визначена середньомісячна зарплата, яку закон вимагає поділити на кількість місяців і відновити справедливість.
До заяви долучено банківські платіжки від 06.10.2006 на 3 арк.
Судом першої інстанції встановлено, що представник відповідача вказував, що ним було внесено інформацію до Реєстру з урахуванням відомостей, наданих роботодавцем позивача, однак до суду така інформація надана не була.
Також з Індивідуальних відомостей про застраховану особу встановлено, що у вересні та грудні 2006 року ДД ВАТ «Укртелеком» нараховано позивачу 4960 грн та 5050 грн відповідно (а.с. 34). Про означене повідомлено позивача у листі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у листі №5644-541/Г-01/8-0400/25 від 31.01.2025.
Так, у цьому листі відповідач зазначив, що виходячи з інформації, яка міститься в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, рішення суду стосовно позивача виконані підприємством ДД ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» (ЄДРПОУ 25543196) у вересні та грудні 2006 року і припали на період до 01.01.2011 року, тобто в рамках дії Закону №1058.
При цьому, позивачем до позовної заяви долучено виписки з ДОД АППБ «Аваль» та платіжне доручення №2363 від 06.10.2006 ДФ ВАТ «Укртелеком» (а.с. 30 та зворот а.с. 30, і а.с. 31).
Згідно з платіжним дорученням №2363 від 06.10.2006, ДФ ВАТ «Укртелеком» сплатило збір «Городскому ПФУ» (21928516) % із зарплати за вересень 2006 року ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 489,03 грн.
У відповідності до виписки з банку 06.10.2006 ДФ ВАТ «Укртелеком» сплатило збір «Городскому ПФУ» (21928516) 31,8% із зарплати за вересень 2006 року ОСОБА_1 у розмірі 7775,57 грн.
У силу частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Отже, право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).
Поряд з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадки, коли суд може вийти за межі вимог позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для ефективного захисту його прав, свобод та інтересів. 
Суд зауважує, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером спірних відносин та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів, порушення яких встановлено судом.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. 
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Єфименко проти України» можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: «є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується». 
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя. 
Поряд з цим, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
При цьому суд ураховує, що за висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. А втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень. 
Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права позивача відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненадання ОСОБА_1 детальної інформації про розміри та місяці, в які зараховані додаткові страхові внески, які сплачені від 06.10.2006 в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати ОСОБА_1 детальну інформацію про розміри та місяці, в які зараховані додаткові страхові внески, які сплачені від 06.10.2006 у в сумі 489,03 грн. та 7775,57 грн. за період 2002-2005 роки.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров