справа № 752/26949/25
провадження № 22-ц/824/10069/2026
головуючий у суді І інстанціїКордюкова Ж.І.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі 5000 (п`ять тисяч) грн, щомісячно, починаючи з 23.10.2025 і до припинення навчання ОСОБА_3 , але не більш, ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - Отрощенко Юлія Миколаївна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції позбавив відповідача реальної можливості ознайомитися з матеріалами справи, подати відзив та реалізувати право на захист.
Вказує, що суд першої інстанції у рішенні зазначив, що відповідачу було направлено ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, і дійшов висновку, що відповідач отримав їх 10.12.2025р. Водночас такий висновок не відповідає фактичним матеріалам справи. Із наявної у справі довідки/відомостей АТ «Укрпошта» вбачається лише факт направлення поштового відправлення, однак відсутній належний та допустимий доказ його особистого вручення ОСОБА_1 . Навпаки, поштове відправлення з матеріалами справи було повернуто відправнику, тобто суду, а отже висновок про належне отримання відповідачем матеріалів справи вважає передчасним і необґрунтованим.
Звертає увагу, що вказане поштове відправлення суд скерував на адресу зареєстрованого місця реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 . Проте ще з самої позовної заяви, суду було достеменно відомо, що це не є фактичним місцем проживання ОСОБА_1 . Позивачка сама зазначила у позові іншу адресу його фактичного проживання: АДРЕСА_2 .
Також зазначає, що до позову були долучені документи щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а саме витяг щодо права власності та договір про поділ спільного майна подружжя, з яких убачається, що вказана квартира перейшла у власність дружини.
Отже, на думку апелянта, суд не міг формально виходити лише з адреси реєстрації та водночас проігнорував відомості, які прямо вказані у позові, про те, що ОСОБА_1 фактично не проживає за місцем реєстрації, а отже не міг отримати копію матеріалів справи.
Посилається на те, що після того як відповідач дізнався про існування справи, ним вживалися послідовні дії для належної реалізації процесуальних прав. Через канцелярію суду було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи, однак матеріали справи на ознайомлення фактично не були надані.
Надалі, у зв`язку з перебуванням на лікарняному, аналогічну заяву було подано через підсистему «Електронний суд», однак і ця заява залишилася без належного реагування. Напередодні судового розгляду апелянтом було подано до суду заяву про відкладення розгляду справи і продовження строку для подання відзиву, мотивуючи це тим, що відповідач не отримав матеріалів справи та був фактично позбавлений можливості підготувати свої заперечення.
Таким чином, вважає, що всупереч вимогам процесуального закону суд не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заперечень відповідача, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.
Звертає увагу апеляційного суду і на те, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином ані наявність реальної потреби у стягненні аліментів у заявленому розмірі, ані матеріальну можливість відповідача сплачувати саме таку суму. 
Вказує, що оскаржуване рішення не містить належного аналізу доходів, майнового стану, обов`язкових щомісячних витрат відповідача, стану його здоров`я, наявності на його утриманні інших осіб та загальної можливості сплачувати аліменти саме у визначеному судом розмірі.
На переконання апелянта, фактично суд обмежився формальним посиланням на сам факт навчання повнолітньої дитини та без належного дослідження всіх істотних обставин дійшов висновку про стягнення 5 000 гривень щомісячно. 
Окремо наголошує на тому, що сам по собі факт досягнення третьою особою повноліття та продовження навчання не є безумовною підставою для автоматичного стягнення аліментів у заявленому розмірі. Вказує, що суд мав з`ясувати, чи дійсно третя особа потребує саме такого обсягу матеріальної допомоги, чи має вона власні джерела доходу, чи працює, чи отримує стипендію, інші виплати або іншу фінансову підтримку. 
Крім того вказує, що судом не було надано належної оцінки, що відповідач не формально, а реально і системно несе значні витрати на утримання доньки, зокрема особисто сплачує її навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка. Подані платіжні документи прямо підтверджують, що саме ОСОБА_1 власними коштами та безпосередньо на рахунок університету здійснював оплату за навчання ОСОБА_3 за договором № 1927/1сп від 27.08.2024, а саме: 27.08.2024 - 25 450,00 грн, 17.02.2025 - 17 950,00 грн, 17.09.2025 - 18 650,00 грн, тобто загалом 62 050,00 грн.
Отже вважає, що участь відповідача у матеріальному забезпеченні повнолітньої доньки має не припущений, а чітко підтверджений і регулярний характер, оскільки відповідач уже фактично взяв на себе суттєву частину витрат, пов`язаних із її навчанням. 
Звертає увагу, що суд першої інстанції не з`ясував, який обсяг допомоги вже надається відповідачем добровільно, та не встановив, чи не призводить стягнення ще й щомісячних аліментів у твердій грошовій сумі до подвійного покладення на нього витрат на утримання повнолітньої дитини. Так само суд не дослідив обставину перебування на утриманні відповідача його матері пенсійного віку. Наявність інших осіб, яким відповідач фактично надає утримання, прямо впливає на його матеріальні можливості та повинна враховуватися при визначенні розміру аліментів. 
Таким чином, на переконання апелянта, суд першої інстанції не встановив усіх юридично значимих обставин, які підлягали доказуванню у цій справі, не дослідив належним чином потребу повнолітньої дитини у матеріальній допомозі, не перевірив її можливу самостійну дохідність, не з`ясував обсяг фактичної участі відповідача в оплаті навчання та інших витрат, не оцінив наявність у відповідача інших утриманців і не встановив його реальну спроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі. 
Окремо зазначає, що визначена судом сума аліментів у розмірі 5 000 гривень щомісячно є повністю необґрунтованою, оскільки суд фактично прийняв її без належної перевірки та без встановлення реального розміру витрат на утримання повнолітньої доньки.
Вказує, що із позовної заяви вбачається, що позивачка просила стягнути саме 5 000 гривень щомісячно, однак сам по собі заявлений розмір ще не доводить його обґрунтованості. На підтвердження своїх доводів позивачка долучала окремі квитанції та платіжні документи, у тому числі на користь сторонніх ФОПів, однак такі документи самі по собі не підтверджують ані реальної необхідності саме таких витрат, ані того, що вони дійсно були понесені виключно на утримання дочки, ані їх регулярного, обов`язкового та безпосереднього зв`язку з її навчанням чи повсякденним забезпеченням.
На думку апелянта, суд першої інстанції також допустив істотне порушення норм процесуального та матеріального права, оскільки фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог і змінив суб`єкта, на користь якого здійснюється стягнення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги також вказує, що суд не врахував фактичні сімейні відносини між батьком і донькою та обсяг добровільної матеріальної допомоги, яку відповідач систематично їй надає
Вказує, що між батьком і донькою склалися добрі, близькі та сталі стосунки. Раніше донька постійно проживала разом із батьком, у його помешканні для неї була облаштована окрема кімната, відповідач брав і продовжує брати активну участь у її житті, підтримує з нею постійний контакт, спільно проводить сімейні події та бере участь у важливих для неї моментах життя. Це підтверджується, зокрема, спільними фотознімками з випускного, днів народження та інших сімейних заходів.
Крім того зазначає, що судом не було належним чином досліджено, що відповідач систематично надає доньці матеріальну допомогу поза межами будь-якого судового примусу. Зокрема, батько регулярно переказує їй кошти на банківську картку, купує подарунки до свят, забезпечує її продуктами, засобами особистої гігієни та іншими необхідними речами. 
15 червня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказує на те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками було направлено за адресою його реєстрації та отримано ним особисто 10 грудня 2025 року, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення. Тому доводи апеляційної скарги про позбавлення відповідача можливості ознайомитися з матеріалами справи та подати відзив вважає безпідставними. При цьому зазначає, що відповідач не повідомляв суд про іншу адресу для листування.
Також посилається на те, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку для подання відзиву суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки до клопотання не було додано доказів перебування адвоката на лікарняному, а від моменту отримання відповідачем матеріалів справи до судового засідання минуло понад два місяці, що було достатнім для підготовки заперечень та забезпечення представництва.
Позивачка вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив наявність усіх юридичних фактів, необхідних для виникнення обов`язку відповідача щодо утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, передбачених статтею 199 СК України. Зокрема, посилається на те, що донька є дочкою сторін, не досягла 23 років, продовжує навчання, не працює, не має власних доходів та потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою і не довів обставин, які перешкоджали б йому надавати таку допомогу.
Розмір аліментів у сумі 5 000 грн щомісячно вважає обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції врахував матеріальний стан сторін, відсутність у доньки власних доходів, документально підтверджені витрати на її утримання, можливість відповідача надавати матеріальну допомогу та принцип рівного обов`язку обох батьків утримувати дитину.
Заперечує проти доводів відповідача про те, що ним здійснювалася оплата навчання доньки, яка повинна бути врахована при визначенні розміру аліментів. Зазначає, що такі платежі є разовими витратами на оплату навчання та не замінюють регулярного аліментного утримання. При цьому один із платежів було здійснено до розірвання шлюбу, а після розірвання шлюбу відповідач здійснив лише один платіж у розмірі 18 650 грн, тоді як витрати позивачки на утримання доньки становили 43 300 грн.
Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача інших утриманців позивачка вважає недоведеними, оскільки відповідач не надав належних доказів утримання ним неповнолітнього сина та матері пенсійного віку. Вважає, що навіть за умови підтвердження таких обставин вони можуть бути враховані лише при визначенні розміру аліментів, але не є підставою для відмови у позові.
Щодо доводів про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог позивачка зазначає, що суд фактично вирішив заявлену вимогу про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Посилається на те, що право на звернення з таким позовом має, зокрема, той із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, а тому зазначена обставина не свідчить про незаконність рішення по суті.
У судовому засіданні 01 вересня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Отрощенко Юлія Миколаївна просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати повністю.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
ОСОБА_2 28 серпня 2026 року подала до Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила також залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів з огляду на таке.
Судом установлено та не заперечується сторонами, що 02.10.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрований шлюб, який 26.02.2025 був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/24312/24.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 13.10.2025 № 016/612 ОСОБА_3 є студенткою 2 курсу денної форми здобуття освіти бакалаврського рівня вищої освіти спеціальності 053 Психологія освітньої програми «Психологія» факультету психології Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Початок навчання 01.09.2024. Кінець навчання 30.06.2028.
Відповідно до частини першої статті 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно з частиною другою статті 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання, а частиною третьою цієї статті визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Частиною першою статті 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, а також інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому відповідно до частини другої статті 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Отже, для виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, необхідна сукупність юридичних фактів: досягнення дитиною віку понад 18, але менше 23 років; продовження нею навчання; потреба у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі та можливість батьків таку допомогу надавати.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17, відповідно до якого обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). 
Також Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 звернув увагу на те, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У цій справі факт продовження навчання ОСОБА_3 , її денна форма навчання та відсутність доказів отримання нею самостійного достатнього доходу сторонами по суті не спростовані.
З огляду на характер денної форми навчання, вік доньки, обсяг витрат, пов`язаних із здобуттям освіти та забезпеченням її повсякденних потреб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_3 потреби в матеріальній допомозі.
Разом із тим колегія суддів не може погодитися з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів у сумі 5 000 грн щомісячно.
Визначаючи розмір аліментів на повнолітню дитину, суд має встановити не лише сам факт її потреби в матеріальній допомозі, але й і обґрунтованість розміру такої допомоги. 
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 здійснював оплату навчання доньки безпосередньо на рахунок Київського національного університету імені Тараса Шевченка за договором № 1927/1сп від 27 серпня 2024 року.
Зокрема, ним здійснено платежі 27 серпня 2024 року - 25 450 грн; 17 лютого 2025 року - 17 950 грн; 17 вересня 2025 року - 18 650 грн. Загальний розмір зазначених платежів становить 62 050 грн.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо матеріального забезпечення дитини. При визначенні розміру аліментів суд повинен ураховувати можливість другого з батьків брати участь в утриманні дитини, а також фактичні витрати, пов`язані з навчанням. 
Таким чином, обов`язок щодо матеріального забезпечення ОСОБА_3 не може бути покладений виключно на ОСОБА_2 , однак так само він не може бути покладений виключно на ОСОБА_1 .
Колегія суддів бере до уваги здійснені батьком платежі як підтвердження можливості фактичної участі відповідача в матеріальному забезпеченні доньки.
Платежі підтверджують, що відповідач не був повністю усунутий від матеріального забезпечення доньки, а надавав їй фінансову допомогу, у тому числі після розірвання шлюбу. В той же час, сторони не дійшли згоди щодо порядку та розміру допомоги доньці у позасудовому порядку шляхом укладення відповідного договору, тому відповідний спір щодо визначення розміру аліментів має вирішуватися в судовому порядку. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має на утриманні матір пенсійного віку та інших осіб, колегія суддів оцінює критично, оскільки належних і достатніх доказів, які б підтверджували існування відповідного обов`язку відповідача щодо утримання інших осіб у розумінні пункту 3 частини першої статті 182 СК України та істотно впливали на його матеріальний стан, до суду першої та апеляційної інстанції не подано.

При цьому, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував, який обсяг допомоги вже надається відповідачем добровільно, та не встановив, чи не призводить стягнення ще й щомісячних аліментів у твердій грошовій сумі до подвійного покладення на нього витрат на утримання повнолітньої дитини, обставину перебування на утриманні відповідача його матері пенсійного віку, наявність інших осіб, яким відповідач фактично надає утримання.
Безпосередньо суд може встановити такі обставини лише на підставі доказів. Суд відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Сторона відповідача ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів у підтвердження наявності обставин, які унеможливлюють стягнення аліментів не надано. 
Ураховуючи наведене суд об`єктивно не може надати оцінку доказам, які стороною відповідача не були надані. 
Разом з тим, сам по собі факт працездатного віку відповідача та відсутність доказів незадовільного стану його здоров`я, які свідчать про його загальну можливість працювати та отримувати дохід, не є достатньою підставою для висновку про можливість сплачувати саме 5 000 грн щомісячно без урахування всіх інших встановлених у справі обставин.
Таким чином, колегія суддів враховує, що згідно з матеріалами справи позивачкою у позовній заяві наведено середній орієнтовний розрахунок, відповідно до якого витрати на утримання дочки складають 7 200 грн 00 коп. щомісячно.
Як убачається з позовної заяви, на дочку, якій наразі виповнилося вісімнадцять років та яка є студенткою другого курсу вищого навчального закладу денної форми навчання, позивачкою за період з лютого по жовтень 2025 року (9 місяців) здійснено витрат щонайменше на суму 43 300 грн, а саме: у травні 2025 року - переказ на банківську картку дочки на суму 2 500 грн на поточні витрати (харчування, транспорт, дрібні побутові потреби); у червні 2025 року - переказ на суму 300 грн на поточні потреби (транспорт, харчування) та переказ на суму 4 000 грн на придбання літнього одягу, взуття та продуктів харчування; у липні 2025 року - переказ на суму 2 000 грн на медичні витрати (консультації лікарів-фахівців, лабораторні аналізи, медикаменти); у серпні 2025 року - переказ на суму 500 грн на дрібні поточні витрати; у вересні 2025 року (на початку нового навчального року) - переказ на суму 5 000 грн на придбання речей для навчального процесу (підручники з психології, навчальна література, канцелярське приладдя, рюкзак для навчання), переказ на суму 1 000 грн на поточні потреби, переказ на суму 5 000 грн на оплату додаткових освітніх послуг (курси іноземної мови, необхідні для майбутньої професії психолога), переказ на суму 2 000 грн на придбання осіннього одягу та харчування; у жовтні 2025 року - переказ на суму 2 000 грн на одяг, взуття та харчування та переказ на суму 14 000 грн на оплату навчання у вищому навчальному закладі (оплата за повторне складання предметів або додаткові модулі).
Загальна сума підтверджених документально витрат становить 47 780 грн 00 коп.
Указані банківські перекази підтверджуються виписками з банківських рахунків, відкритих на ім`я позивачки у ТОВ «МоноБанк», копії яких додані до позовної заяви, а оплата послуг підтверджується квитанціями, чеками та платіжними дорученнями.
Разом із тим позивачка зазначає, що наведені суми є лише тією частиною витрат, яку вона може підтвердити банківськими виписками та платіжними документами.
Зі змісту позовної заяви також убачається, що щоденні витрати на харчування дочки (продукти, обіди у студентській їдальні), придбання одягу та взуття, канцелярських товарів для навчання, оплату проїзду громадським транспортом до навчального закладу, медикаментів, засобів гігієни та інших необхідних речей здійснювалися позивачкою переважно готівкою, у зв`язку з чим їх неможливо повністю підтвердити чеками та квитанціями.
За особистими підрахунками позивачки, такі готівкові витрати за період з лютого по жовтень 2025 року (9 місяців) складають щонайменше 15 000 - 20 000 грн, що, на її думку, свідчить про те, що реальна сума її витрат на дочку наближається до 65 000 грн за 9 місяців, або приблизно 7 200 грн щомісячно.
Відтак, з урахуванням загальних засад щодо рівної участі батьків в утриманні дитини, розмір таких витрат має бути розподілений порівну, тобто по 3 600 грн 00 коп. 
Жодних обставин, за яких батько має нести витрати у більшому розмірі - 5 000 грн, ні в позові, ні в оскаржуваному рішенні не наведено.
Оцінюючи наведені витрати, колегія суддів виходить із того, що потреби повнолітньої дитини, яка навчається на денній формі, об`єктивно не обмежуються лише безпосередньою оплатою навчання. Вони охоплюють харчування, транспортні витрати, придбання навчальних матеріалів, одягу, засобів гігієни та інші необхідні витрати. Водночас визначення розміру аліментів повинно ґрунтуватися на розумному співвідношенні між доведеними потребами повнолітньої дитини та можливостями обох батьків щодо їх забезпечення.
Разом із тим доводи апеляційної скарги про відсутність взагалі підстав для стягнення аліментів є необґрунтованими.
Факт здійснення відповідачем окремих платежів на оплату навчання та надання іншої добровільної матеріальної допомоги не припиняє обов`язку, передбаченого статтею 199 СК України, оскільки цей обов`язок має тривалий характер та існує протягом періоду, коли повнолітня дитина продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги, а батько має можливість її надавати.
Водночас при визначенні розміру щомісячного утримання такі платежі є істотною обставиною, яка підлягає врахуванню відповідно до статей 182, 200 СК України.
Саме такий розмір, на переконання колегії суддів, забезпечує необхідний баланс між потребами повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, та матеріальними можливостями батьків, не покладаючи на кожного обов`язку одноосібно забезпечувати всі витрати доньки.
При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 200 СК України аліменти на повнолітню дитину визначаються з урахуванням можливості надання утримання другим із батьків. Отже, витрати матері на доньку також є формою виконання її батьківського обов`язку та підлягають урахуванню при визначенні частки матеріального навантаження між батьками.
Посилання апелянта на добрі, близькі та сталі відносини з донькою, спільне проведення сімейних заходів, придбання подарунків, продуктів, засобів гігієни та інше спілкування саме по собі не може бути підставою для звільнення від аліментного обов`язку. Водночас доведені фактичні витрати відповідача на навчання доньки враховані колегією суддів при визначенні розміру аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив право відповідача на захист, також не дають підстав для скасування рішення.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання. Наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення містить відомості про отримання поштового відправлення 10 грудня 2025 року та підпис особи, яка його отримала.
Отже, суд першої інстанції мав достатні підстави виходити з того, що відповідач був повідомлений про наявність справи та зміст позовних вимог.
При цьому саме по собі зазначення позивачкою у позовній заяві іншої адреси фактичного проживання відповідача не свідчить про неналежність направлення судової кореспонденції за зареєстрованою адресою, якщо відповідач не повідомив суд про іншу адресу для судового листування у встановленому законом порядку.
Посилання представника відповідача на перебування на лікарняному також не може бути визнане достатньою підставою для висновку про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки до відповідного клопотання не було надано належних доказів такого перебування.
Крім того, з моменту отримання відповідачем судової кореспонденції до призначеного судового засідання минув значний проміжок часу, протягом якого відповідач мав можливість реалізувати право на подання відзиву та доказів.
Таким чином, колегія суддів не встановила такого порушення норм процесуального права, яке відповідно до статті 376 ЦПК України безумовно тягло б скасування рішення суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з визначеним судом способом реалізації права на утримання повнолітньої дитини, однак не спростовують законності самого обов`язку відповідача брати участь у її утриманні.
Щодо строку стягнення аліментів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 199 СК України право повнолітньої дитини на утримання існує до досягнення нею двадцяти трьох років за умови продовження навчання та наявності інших передбачених законом умов, а у разі припинення навчання таке право припиняється.
Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №753/20347/20. 
Тому визначення судом першої інстанції кінцевої межі стягнення аліментів як припинення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років, відповідає положенням статті 199 СК України.
Щодо початку стягнення аліментів колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції.
За змістом статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням того, що позов подано 23 жовтня 2025 року, суд першої інстанції обґрунтовано визначив саме цю дату початком стягнення аліментів. Стаття 201 СК України передбачає застосування до відносин щодо утримання повнолітніх дочки, сина, зокрема, положень статті 191 цього Кодексу. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині встановлення самого обов`язку відповідача сплачувати аліменти, початку їх стягнення та строку, протягом якого вони підлягають сплаті, є законним та обґрунтованим.
Разом із тим визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі 5 000 грн щомісячно не повною мірою відповідає встановленим у справі обставинам та принципу пропорційного розподілу між батьками обов`язку щодо матеріального забезпечення повнолітньої дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням установлених обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції саме в частині розміру аліментів, зменшивши його з 5 000 грн до 3 600 грн щомісячно.
В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому підстав для його зміни чи скасування не встановлено.
З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру аліментів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі 3 600 грн, щомісячно, починаючи з 23.10.2025 і до припинення навчання ОСОБА_3 , але не більш, ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 9 вересня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба