ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2920/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд»
на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 (суддя Никон О. З.) 
і постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 (головуючий суддя Манюк П. Т., судді Матущак О. І., Рим Т. Я.) 
у справі № 914/2920/25
за позовом Вищого приватного навчального закладу «Львівський медичний фаховий коледж «Медик»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд»
про визнання недійсним договору,
(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Романець А. Б., представник відповідача - Бондар М. Л.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову
1. Вищий приватний навчальний заклад «Львівський медичний фаховий коледж «Медик» (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» (далі - відповідач, АТ «Українська залізниця») про визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю від 30.12.2022 із застосуванням наслідків недійсності правочину.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що договір про реструктуризацію заборгованості № 201-ФБМЕС-22/Ю, укладений між позивачем та відповідачем є недійсним, з огляду на встановлений факт відсутності такої заборгованості у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21. На думку позивача, оскільки у нього відсутня заборгованість, то сторони не могли дійти згоди щодо предмета договору про реструктуризацію заборгованості, що є істотною умовою договору відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України.
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі
3. Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
4. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виходив з неукладеності оспорюваного договору.
5. Місцевий господарський суд виснував, що формальне викладення сторонами у письмові формі та підписання договору із зазначенням суми заборгованості, за відсутності простроченого зобов`язання з їх сплати, не свідчить про досягнення згоди щодо істотної умови договору його предмета. Тому предмет реструктуризації в цьому випадку відсутній, що жодним чином не спростовано відповідачем. Наслідком відсутності погодженого предмета договору є його неукладеність, тобто відсутність самого факту вчинення правочину. Неукладений договір не створює для сторін жодних прав та обов`язків і не може слугувати підставою для сплати коштів.
6. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 залишено без змін.
7. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що укладення та підписання сторонами у письмовій формі договору із зазначенням суми заборгованості, за реальної відсутності такої заборгованості та прострочення її сплати, не може вказувати на досягнення згоди щодо істотної умови договору його предмету.
Касаційна скарга
8. АТ «Українська залізниця» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, змінивши мотивувальну частину щодо укладеності та дійсності договору.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
9. Посилаючись у поданій касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 по справі № 917/730/22, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18, у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18, а також у постанові Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 907/1164/23, зокрема:
- застосування положень статей 4 та 10 спеціального Закону України «Про особливості утворенні акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» щодо особливостей формування статутного капіталу АТ «Укрзалізниця», зокрема, проігноровано чітке розмежування складу і переліку майнових об`єктів, що передаються як внесок до статутного капіталу саме на праві власності, та майнових об`єктів щодо яких до статутного капіталу передаються лише похідні (обмежені) речові права - право господарського відання та право постійного користування;
- застосування положень частини другої статті 5 спеціального Закону України «Про особливості утворенні акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» щодо визначення передавального акту та/або зведеного акту оцінки майна документами, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства, зокрема, проігноровано, що невчинення дій щодо переоформлення правовстановлюючих Документів на таке майно не може бути підставою для висновку про відсутність переходу до Товариства відповідних речових прав.
10. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій в порушення статті 638 ЦК України неправильно витлумачили поняття досягнення згоди щодо істотних умов. Факт укладення договору залежить виключно від погодження умов сторонами та не залежить від того, чи була заборгованість «спірною» на момент підписання, якщо сторони вирішили її врегулювати саме у такий спосіб.
11. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій про ігнорували доктрину суперечливої поведінки: коледж, ініціювавши реструктуризацію, діяв як добросовісний учасник, проте звернувшись з позовом про недійсність порушив стандарт добросовісності. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції мав застосувати доктрину venire contra factum proprium як засіб недопущення свавільного заперечення зобов`язань.
12. Крім того, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції залишаючи рішення без змін, легітимізував помилковий висновок про неукладеність, що робить судовий акт таким, що не відповідає завданню господарського судочинства щодо справедливого вирішення спорів.
13. Також в касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Позиція інших учасників справи
14. Позивач - Вищий приватний навчальний заклад «Львівський медичних фаховий коледж «Медик», своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, відповідний відзив до Верховного Суду не подав.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
16. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21 встановлено, що 02.01.2003 Львівська державна залізниця (орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю центр «Медик» (орендар) уклали договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 62.
17. Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2 950,0 кв. м, розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і за експертною оцінкою станом на 01.10.2002 становить 1 800 268,00 грн.
18. У подальшому у період з 2008 по 2018 років, додатковими договорами до договору вносились зміни щодо назв сторін, порядку розрахунку плати за оренду державного майна.
19. Зокрема, додатковим договором від 17.05.2018 до договору оренди № 62 внесено зміни, а саме встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 02.01.2003 № 62 є ПАТ «Укрзалізниця». У розділ 3 «Орендна плата» пункт 3.1 договору викладено в редакції: «Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 № 786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 41 773,40 грн без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за наступний місяць». Пункт 3.3 викладено в редакції: «Орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувач коштів - виробничий підрозділ «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним.
20. Додатковий договір від 17.05.2018 було укладено у зв`язку з утворенням Приватного акціонерного товариства «Укрзалізниця».
21. 27.04.2021 було проведено державну реєстрацію юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення, відтак Вищий приватний навчальний заклад «Львівський медичний фаховий коледж «Медик» є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичне училище «Медик» ЄДРПОУ 19168831.
22. Відповідно до пункту 10.7. договору оренди № 62, реорганізація орендодавця чи орендаря, або перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендодавцем.
23. Як було встановлено у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі № 914/3053/21, як на час укладення договору оренди № 62, так і дотепер нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 2 950,00 кв. м, розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах було і є державним майном, відтак орендна плата теж визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України постановою від 04.10.1995 № 786.
24. Отже, орендодавець державного майна (АТ «Українська залізниця») зобов`язаний був забезпечити відповідне нарахування орендної плати на період карантину згідно з приписами постанови Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611. Проте, в частині нарахування орендної плати за період з березня 2020 року по квітень 2021 року (для розміщення приватного навчального закладу) позивач не застосував приписи цієї постанови,
25. Суд апеляційної інстанції у справі № 914/3053/21 на підставі встановлених обставин справи констатував, що орендоване індивідуально визначене нерухоме державне майно, що знаходиться на балансі Дистанції цивільних споруд на ст. Львів, (нежитлове приміщення, площею 2 950,00 кв. м, розміщене за адресою: м. Львів, вул. Поліщука, 76, на І-му, 2-му, 3-му, 4-му поверхах) відповідач використовує як приватний навчальний заклад, що відповідає критеріям, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611. Отже, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, орендар - Вищий приватний навчальний заклад Львівський медичний фаховий коледж «Медик», звільняється від орендної плати, так як орендує приміщення для розміщення приватного закладу освіти.
26. З врахуванням приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені судом апеляційної інстанції у справі № 914/3053/21 не підлягають повторному доказуванню в межах справи № 914/2920/25.
27. 01.12.2022 позивач надіслав відповідачу лист, в якому зазначив, що бажаючи завершити спір, маючи намір продовжувати співпрацю на взаємовигідних умовах, запропонував сплатити орендну плату за період з березня 2020 року по квітень 2021 року із розстрочкою платежу на три роки, зважаючи на складний фінансовий стан та війну в країні.
28. 30.12.2022 між АТ «Українська залізниця» (кредитор) та Вищим приватним навчальним закладом «Львівський медичний фаховий коледж «Медик» (боржник), у зв`язку із закриттям касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» у справі № 914/3053/21 було укладено договір від 30.12.2022 № 201-ФБМЕС-22/ю про реструктуризацію заборгованості (надалі договір про реструктуризацію заборгованості).
29. Відповідно до пункту 1.1 договору про реструктуризацію заборгованості, кредитор та боржник домовились про реструктуризацію кредиторської заборгованості з орендних платежів та нарахованих сум штрафних санкцій, а саме інфляційних нарахувань, 3 % річних, пені за період з березня 2020 року по квітень 2021 року включно, що виникла у боржника перед кредитором за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.01.2003 № 62, шляхом розстрочення на 24 календарних місяці, без відстрочення її погашення.
30. Згідно з пунктом 2.1 договору про реструктуризацію заборгованості, сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пункту 1.1 договору, становить 1 897 234,25 грн.
31. Реструктуризація заборгованості, вказаної у пункті 1.1, пункті 2.1 договору про реструктуризацію заборгованості, надавалась за умови щомісячної сплати боргу в сумі 79 051,42 грн протягом двох років. Боржник щомісячно, до 20 числа кожного місяця, зобов`язався вказану суму перераховувати на розрахунковий рахунок кредитора (пункт 2.2 договору про реструктуризацію заборгованості).
32. Відповідно до пункту 7.1 договору про реструктуризацію заборгованості, такий діє до 30.12.2025.
33. 15.04.2024 відповідачем направлено позивачу претензію від 15.04.2024 № 183-ю щодо погашення заборгованості, яка залишена позивачем без відповіді.
34. Судом першої інстанції встановлено те, що умови договору про реструктуризацію заборгованості не виконувались, позивач кошти відповідачу не сплачував.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
35. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
36. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги АТ «Українська залізниця» наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подана у цій справі касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
37. Предметом позову в цій справі є визнання недійсним договору про реструктуризацію заборгованості, укладеного між позивачем та відповідачем, з огляду на встановлений факт відсутності такої заборгованості у постанові Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 у справі №914/3053/21.
38. Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
39. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
40. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав неукладеності договору про реструктуризацію боргу в наслідок відсутності істотної умови, а саме предмету реструктуризації, на підставі встановленого факту відсутності основного боргу у межах справи № 914/3053/21, оскільки відповідач був звільнений від сплати орендної плати з березня 2020 року по квітень 2021 року.
41. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що умови оскаржуваного договору сторонами не виконувались, кошти позивач відповідачу не сплачував, що у розумінні статті 215 ЦК України виключає підстави для визнання недійсним такого договору та застосування реституції (беручи до уваги невиконання договору).
42. Означені висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, згідно з якими не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
43. Посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо особливостей формування статутного капіталу АТ «Українська залізниця»), викладених у постановах Верховного Суду, наведених у пункті 9 цієї постанови.
44. Як зазначено у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
45. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).
46. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, і в у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
47. За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
48. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
49. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
50. Крім того, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, висловленого у подібних правовідносинах, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
51. Однак, на відміну від справи № 914/2920/25, у вказаних справах (№ 910/5953/17, № 918/792/18, № 904/5881/18, № 917/730/22, № 907/1164/23), не порушувалося та не вирішувалося судами (зокрема, і Верховним Судом у перелічених постановах) питання щодо визнання неукладеним договору реструктуризації внаслідок відсутності істотної умови - предмету реструктуризації.
52. Тому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 (про умови мораторію на звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця»), у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 918/792/18 (про невчинення дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно не може бути підставою для висновку про відсутність переходу до відповідних речових прав) та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 904/5881/18 (про визнання додаткового договору до договору оренди недійсним), від 17.07.2024 у справі № 917/730/22 (про стягнення заборгованості та звільнення орендованого майна), від 14.05.2025 у справі № 907/1164/23 (про визнання незаконним та скасування рішення про вилучення майна та витребування майна), позаяк надані касаційним судом у згаданих постановах висновки сформульовано у справах з неподібними до цієї справи правовідносинами, а тому вони не можуть бути покладені у заперечення висновків судів попередніх інстанцій у даній справі, які ґрунтуються на оцінці судами іншої сукупності доказів та за іншого предмета доказування.
53. Колегія суддів зауважує, що помилково зазначати про неврахування висновку Верховного Суду, як підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
54. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
55. Стосовно посилання скаржника на принципи «суд знає закони», юридичної визначеності, пріоритету виконання та доктрину заборони суперечливої поведінки, то колегія суддів зазначає, що вказані процитовані скаржником загальні висновки самі по собі не підтверджують неправильне застосування чи порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Водночас результат їх урахування залежить від фактичних обставин конкретної судової справи, а тому, з урахуванням викладеного в пункті 54 цієї постанови, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.
56. Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
57. У справі, яка переглядається, апеляційний господарський суд, переглядаючи справу в порядку положень статті 269 ГПК України, дослідив наявні у справі докази та надав їм правову оцінку, тоді як суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України до переоцінки доказів вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
58. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
59. У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
60. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі №908/1795/19).
61. Незгода скаржника з ухваленим судовим рішенням у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у ньому, не свідчить про його незаконність, а саме лише прагнення скаржника здійснити перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків не є підставою для зміни чи скасування оскаржених ним судових рішень.
62. Крім того, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанова Пленуму Верховного Суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.
63. Колегія суддів також звертає увагу, що безвідносно до викладеного вище детального аналізу неподібності справ, на які посилається скаржник у своїй скарзі, до справи № 914/2920/25, доводи скаржника у цій частині (пункт 9 цієї постанови) не мають вирішального значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки зазначене у пунктах 5 і 7 цієї постанови є окремою і самостійною підставою для відмови у цьому позові і ці висновки судів попередніх інстанцій скаржник належним чином (зокрема, у передбаченому частиною другою статті 287 ГПК України порядку) не спростовує.
64. Отже, підсумовуючи викладене, Верховний Суд вбачає, що передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цьому разі не знайшла свого підтвердження, за відсутності її належного обґрунтування, позаяк висновки суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник, сформульовано у справах з неподібними до цієї справи правовідносинами, і їх висловлення обумовлено доведеністю інших фактичних обставин, що є відмінними від встановлених фактичних обставин справи, що переглядається.
65. Також у касаційній скарзі скаржник зазначає про те, що подає цю касаційну скаргу відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, у той же час скаржник не зазначає конкретну норму (ми) права, щодо застосування якої (их) відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
66. Верховний Суд зазначає, що саме лише цитування правової норми не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.
67. Інші доводи касаційної скарги позивача підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, вирішального значення для правильного розгляду цієї справи не мають, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
68. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
69. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
70. У цій справі скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.
Розподіл судових витрат
71. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 і рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/2920/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил