П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/16354/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Майстренко Н.М. 
Суддя-доповідач: Слободонюк М.В. 
22 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Товстун Н.М.
представника позивача: Поліщук Ю.В.
представників відповідача (апелянта): Мазура О.М., Крилової Ю.Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" до Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Міське комунальне підприємство "Бердичівводоканал" звернулося до суду з позовом до Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за вимогами якого просило визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького МРУ Міністерства юстиції Крилової Юлії Юзефівни про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2026 у виконавчому провадженні №80851352 про стягнення з Міського комунального підприємства “Бердичівводоканал” виконавчого збору у розмірі 1160278,50 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова була прийнята без належних на те підстав, адже в межах виконавчого провадження №80786635 не було стягнуто суму боргу за виконавчим документом, а державний виконавець не вчиняв дій з примусового виконання такого документа.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Крилової Юлії Юзефівни про відкриття виконавчого провадження №80851352 від 24.04.2026 про стягнення з Міського комунального підприємства “Бердичівводоканал” виконавчого збору у розмірі 1160278,50 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" документально підтверджені судові витрати у сумі 3328 гривень 00 копійок. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі заяви ТОВ "НВФ "Термоуніверсал" про прийняття виконавчого документу до виконання та примусового виконання рішення суду, старшим державним виконавцем Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького МРУ Міністерства юстиції України Криловою Ю.Ю. винесено постанову від 16.04.2026 про відкриття виконавчого провадження №80786635 з виконання наказу №906/898/25 від 12.03.2026, виданого Господарським судом Житомирської області, про стягнення з Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" на користь ТОВ "НВФ "Термоуніверсал" 11431315,30 грн. заборгованості, 171469,73 грн. судового збору.
Також 16.04.2026 старшим державним виконавцем в межах цього виконавчого провадження винесено постанови про арешт коштів боржника, про стягнення виконавчого збору в сумі 1160278,50 грн, про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
В подальшому, 23.04.2026 ТОВ "НВФ "Термоуніверсал" на адресу Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подано заяву про повернення виконавчого документу стягувачу без його подальшого виконання.
23.04.2026 на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №80786635.
Наступного дня - 24.04.2026 старшим державним виконавцем Бердичівського ВДВС у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького МРУ Міністерства юстиції України Криловою Ю.Ю. на підставі раніше прийнятої постанови №80786635 від 16.04.2026 про стягнення з боржника виконавчого збору, відкрито нове виконавче провадження №80851352 про стягнення виконавчого збору в сумі 1160278,50 грн.
Вважаючи вказану постанову про відкриття виконавчого провадженні від 24.04.2026 протиправною, позивач звернувся до суду.

ІV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів, є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органом ДВС. Виконавчий збір за своїм призначенням та змістом фактично є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання рішення за умови, що ці заходи призвели до виконання рішення.
Установивши, що в межах виконавчого провадження №80786635 державним виконавцем фактично не було стягнуто з боржника коштів за виконавчим документом – наказом господарського суду №906/898/25, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 1160278,50 грн та відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої служби.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ДОВОДИ ІНШИХ ОСІБ

Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати таке рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Скаржник доводить, що при визначенні суми виконавчому збору застосуванню підлягають положення частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII), які передбачають стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Натомість, висновок суду про те, що виконавчий збір може бути стягнуто лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях Закону.
В частині порушення норм процесуального права апелянт указав на те, що судом першої інстанції не було враховано його клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що відповідно до частини 1 статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції Закону 14005, який набув чинності 24.04.2026) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у встановленому законом порядку. Тому, на переконання скаржника, оскільки в межах виконавчого провадження ВП 80786635 виконувався наказ господарського суду, то позовна заява у цій справі мала бути подана до Господарського суду Житомирської області.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судовому засіданні представники відповідача (апелянта) підтримали апеляційну скаргу за обставин, що в ній викладені, просили її задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною.

VІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ ОЦІНКА 

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Питання примусового виконання судових рішень регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно з ч. 1 статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).
Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Як зазначено в п. 1 ч. 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII).
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Між тим Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
Так, з урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За приписами частин четвертої та п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот); 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Частиною 9 цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. За правилами частини п`ятої цієї статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статтей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанов про стягнення виконавчого збору.
Так, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

VІІ. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Спір у цій справі виник щодо обставин правомірності відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, яка була ухвалена в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення (тобто [«основного»] виконавчого документа, з примусовим виконанням якого пов`язується стягнення виконавчого збору) у зв`язку з ухваленням державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.
Так, як вже наголошувалося вище, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів, є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органом ДВС. Тому, установивши, що в межах виконавчого провадження №80786635 державним виконавцем фактично не було стягнуто з боржника коштів за виконавчим документом – наказом Господарського суду Житомирської області №906/898/25 від 12.03.2026, суд першої інстанції виснував, що у відповідача були відсутні правові підстави для відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої служби.
Втім, колегія суддів не може погодитись з наведеними судом першої інстанції мотивами, якими він керувався при задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.
Постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №80786635 від 16.04.2026, як і оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі цієї постанови від 24.04.2026 ВП №80851352, винесені державним виконавцем в період дії Закону №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року (далі - Закон № 2475-VIII).
Так, указаним Законом № 2475-VIII у статті 27 Закону №1404-VІІІ у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Таким чином, стаття 27 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII та станом на дату винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження) передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, норми Закону № 1404-VIII в діючій на час виникнення спірних правовідносин редакції не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.
Правова позиція щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
Таким чином, Закон № 1404-VIII не ставить можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанцій про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях закону.
Такий правовий підхід узгоджується із висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 28 квітня 2020 року у справі №520/9144/18, від 26 червня 2020 року у справі №360/3324/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/23271/21, від 27 липня 2023 року у справі №500/3394/22.
При цьому апеляційний суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 (а також інші наведені постанови Верховного Суду), оскільки у вказаних справах досліджувалося питання стягнення виконавчого збору відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній до 28.08.2018), яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута. Тобто, фактичні обставини та правове регулювання у зазначених справах та у справі, що переглядається, є відмінними. Тим більше, в межах цієї справи постанова про стягнення виконавчого збору не є предметом судового оскарження.
Враховуючи зазначене, мотиви, якими керувався суд першої інстанції скасовуючи постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №80851352 від 24.04.2026 про стягнення з Міського комунального підприємства “Бердичівводоканал” виконавчого збору у розмірі 1160278,50 грн., є безпідставними та такими, що пов`язані із неправильним тлумаченням та застосування статті 27 Закону № 1404-VIII.
Водночас, перевіривши загалом обставини справи та надавши їм власну правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №80851352 від 24.04.2026 не відповідає вимогам закону з інших підстав.
Так, норми частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Тобто, зміст цієї норми прямо передбачає, що державний виконавець зобов`язаний стягнути виконавчий збір навіть після того, як виконавчий документ повернений стягувачу (якщо цей збір не був стягнений до повернення виконавчого документа).
Правова позиція щодо правомірності відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору за подібних, як і в цій справі, обставин була висловлена Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23.
Як зазначив Верховний Суд, текстуальний виклад частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII дає підстави вважати, що цей обов`язок державний виконавець має реалізувати шляхом винесення - після постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених Законом № 1404-VIII, - постанови про стягнення виконавчого збору (якщо виконавчий збір не був стягнений в рамках виконавчого провадження за «основним» виконавчим документом) і для примусового виконання цієї постанови відкрити [окреме, інше] виконавче провадження, про що теж ухвалити відповідну постанову.
Зокрема, з погляду колегії суддів Верховного Суду у наведеній вище справі, окреслений алгоритм дій державного виконавця має своє пояснення (сенс), адже під час виконавчого провадження з примусового виконання, зокрема, судового рішення (як-от в цій справі) виконавчий збір може бути стягнений (повністю або частково) та зарахований до Державного бюджету України, що таким чином не дає підстав (передумов) для повторного стягнення з боржника тієї самої суми виконавчого збору за тим самим виконавчим документом після того, як стягувач подав заяву про його повернення.
Водночас якщо виконавчий збір не був стягнений (повністю) в рамках «основного» виконавчого провадження, а виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві (зокрема з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII), то державний виконавець зобов`язаний його стягнути у рамках окремого (іншого) виконавчого провадження, передумовою для відкриття якого Закон № 1404-VIII (частина третя статті 40) передбачив винесення постанови про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа.
Таким чином, у наведеній справі Верховний Суд виснував, що передумовою для відкриття згідно ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII «окремого» виконавчого провадження з примусового стягнення виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа стягувачеві з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, має бути нова постанова про стягнення виконавчого збору, яка винесена після повернення виконавчого документа стягувачу.
Натомість, які свідчать обставини цієї справи, оспорювана постанова про відкриття «окремого» виконавчого провадження від 24.04.2026 №80851352 винесена державним виконавцем на підставі постанови цього ж державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 16.04.2026, яка винесена в рамках «основного» виконавчого провадження №80786635 до повернення виконавчого документу стягувачу, що не відповідає приписам частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII.
При цьому, апеляційним судом не встановлено, що після повернення виконавчого документа стягувачу в межах виконавчого провадження 80786635 (23.04.2026), державний виконавець на виконання ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII не пізніше наступного робочого виніс нову постанову про стягнення виконавчого збору, на підставі якої і можливе відкриття окремого виконавчого провадження з приводу стягнення таких коштів.
За таких обставин та з огляду на сформований Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23 правовий підхід щодо застосування положень ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, колегія суддів вважає, що ухвалення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2026 №80851352, без попереднього винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору після повернення виконавчого документа стягувачу, є неправомірним.
Таким чином зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2026 №80851352 є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, оскільки зі змісту позовної заяви однозначно вбачається, що позивач оскаржував саме постанову про відкриття виконавчого провадження № 80851352 від 24.04.2026, яку і було скасовано судом.
Також не заслуговує на увагу твердження автора апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикції. В даному випадку посилання апелянта на частину першу статті 74 Закону № 1404-VIII є помилковим, оскільки предметом оскарження у цій справі є постанова про відкриття виконавчого провадження, винесена для примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, а не рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення. За таких обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи частини другої статті 74 зазначеного Закону, відповідно до яких такі постанови оскаржуються до адміністративного суду. Тому, підстав для закриття провадження у справі не має.
Отже, підводячи підсумок викладеному, колегія суддів виходить із того, що помилковість окремих мотивів, покладених судом першої інстанції в основу рішення, не спростовує правильності кінцевого висновку про необхідність задоволення позову, однак з інших правових підстав.

VІІІ. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті задовольнивши позовні вимоги, однак помилково визначив правові підстави для їх задоволення. 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Новий розподіл судових витрат, виходячи зі змісту цієї статті відбувається у разі повного або часткового задоволення позовних вимог судом апеляційної або касаційної інстанції, однак, цією постановою суд апеляційної інстанції по суті прийняте рішення не змінював, тому новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Бердичівського відділу державної виконавчої служби у Бердичівському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ч. 4 ст.272, 328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі 22 липня 2026 року. 

Головуючий | | | Слободонюк М.В.
Судді | | | Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.