П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21229/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Кравченка К.В. та Осіпова Ю.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року (суддя Юхтенко Л.Р., м. Одеса, повний текст рішення складений 05.09.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
01.07.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 та в/ч НОМЕР_1 , у якому позивачка просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення з 12.10.2021 по травень 2022 року включно у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти4
- зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати позивачці грошове забезпечення з 12.10.2021 по травень 2022 року у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п. 4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачці грошове забезпечення з 12.10.2021 по травень 2022 року у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум; 
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку позивачці грошового забезпечення з жовтня 2023 по 19.05.2025, та виплат, належних при звільненні (грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_2 перерахувати позивачці грошове забезпечення з жовтня 2023 по 19.05.2025, та виплат, належних при звільненні (грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п. 4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачці грошове забезпечення з жовтня 2023 по 19.05.2025, та виплат, належних при звільненні (грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 12 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року.
Зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату основних та додаткових видів грошового забезпечення та премії на користь ОСОБА_1 за період з 12 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний календарний рік (на 01.01.2020 року - 2102 гривні, на 01.01.2021 року - 2270 грн, на 01.01.2022 – 2481 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт, що відповідав у цей період займаній посаді та військовому званню позивача згідно з додатками постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням здійснених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 та в/ч НОМЕР_1 подали апеляційні скарги.
Позивачка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального права в частини позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, просить скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.
На обґрунтування поданої скарги апелянтка зазначила, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі змінювати базовий державний соціальний стандарт (прожитковий мінімум для працездатних осіб) як розрахункову величину для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, та установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів в розмірі 1762,00 грн., так як це не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили (Закону №2017-III). Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року по справі №400/6214/21. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 вересня 2021 року у справі №480/5496/20 до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів. Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", у осіб з числа військовослужбовців виникло право на перерахунок пенсії з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови №704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік). Отже, Постанова КМУ від 12.05.2023 року №481 Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 внесено зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" значно звужує права позивачки на належне грошове забезпечення, тому не може бути застосованою. До того, станом на дату винесення оскаржуваного рішення п. 2 Постанови КМУ від 12.05.2023 року №481 вже був скасований.
Військова частина НОМЕР_1 надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині апеляційного оскарження позивачкою, просить її апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови позову ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 - без змін.
Військова частина НОМЕР_2 своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 – відмовити в повному обсязі.
На обґрунтування поданої скарги зазначається, що в/ч НОМЕР_1 правомірно здійснювалося нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до документів, поданих в/ч НОМЕР_2 . За відсутності відповідних документів, наданих в/ч НОМЕР_2 , апелянт не має жодної правової підстави щодо організації та здійснення будь-яких виплат військовослужбовцям в/ч НОМЕР_2 , тому висновки суду першої інстанції стосовно того, що відповідати за позовними вимогами ОСОБА_1 щодо виплати їй грошового забезпечення має виключно в/ч НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебувала позивачка, проходячи військову службу у в/ч НОМЕР_2 , не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на нормах права.
Також апелянт вважає, що за наслідками прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" був скасований, внаслідок чого виникли передумови для виникнення спірної ситуації. Виникла правова колізія, яка полягає в тому, що пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 скасований в повному обсязі за рішенням суду, в тому числі і пункт 3 Змін, яким вносились зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка не стосується питань пенсійного забезпечення пенсіонерів різних силових структур. У той же час, Кабінетом Міністрів України за наслідками скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103 не було внесено зміни в пункт 4 Постанови №704 та фактичне правозастосування вказаного пункту відбувалось в редакції, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, тобто в розмірі 1762 гривні. Таки чином, в період з 29.01.2020 по даний час розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб повинні розраховуватись виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. У разі застосування положень пункту 4 Постанови №704 в редакції від 27.12.2017 виникає ситуація правової невизначеності, яка призводить до зміни показників бюджету на відповідні роки, а саме 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, тобто внаслідок формування такої правозастосовчої практики збільшуються витрати бюджету на заробітні плати військовослужбовців та деяких інших осіб. У той же час, згідно пунктів 3 та 4 частини 1 статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить затвердження Державного бюджету України та внесення змін до нього, контроль за виконанням Державного бюджету України, прийняття рішення щодо звіту про його виконання. Тому, в/ч НОМЕР_1 правомірно здійснювалось нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до поданих в/ч НОМЕР_2 заявок та розрахунків, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає нормам права, необґрунтоване та підлягає скасуванню. Апелянт переконаний, що саме Кабінет Міністрів України уповноважений законодавцем та державною на визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців та останнім не було передбачено можливість його визначення виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022. Так само Кабінет Міністрів України не був зобов`язаний окремо визначати у відповідних законопроектах про Державний бюджет України на 2020, 2021 та 2022 роки прожитковий мінімум для працездатних осіб для обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, оскільки відповідний показник було ним визначено у постанові №704. Поряд із цим, компетенції адміністративного суду не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивачки, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданих скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 12.10.2021 по 19.05.2025 позивачка проходила військову службу в Збройних Силах України у в/ч НОМЕР_2 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 .
З травня 2022 по жовтень 2023 року позивачка перебувала у декретній відпустці.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 №143 від 19.05.2025 року штаб-старшину ОСОБА_1 , звільнену з військової служби у запас, вважати такою, що справи та посаду здала з 19.05.2025 року та з 19.05.2025 року зняти з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 та видати грошовий атестат.
На запит позивачки, в/ч НОМЕР_2 надано довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення з 12.10.2021 по 19.05.2025 
Підставою для звернення до суду є твердження позивачки про те, що в/ч НОМЕР_2 невірно нараховувала, а в/ч НОМЕР_1 невірно виплачувала грошове забезпечення, а саме: при розрахунку розміру грошового забезпечення посадовий оклад та оклад за військовим званням позивачки та, відповідно, додаткові види грошового забезпечення та премія були обчисленні шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 на відповідний тарифний коефіцієнт. У той же час, у зв`язку з визнанням протиправними та скасуванням п. 1, п. 2 та п. 6 Постанови КМУ №103, а відповідно і відновленням попередньої редакції пункту 4 Постанови КМУ №704 та п. 5 і додатку 2 Порядку №45, тобто у зв`язку зі змінами в законодавстві, з 29.01.2020 року, тобто з 05.03.2022 по 15.12.2022 року у відповідачів виник обов`язок у перерахунку грошового забезпечення позивачки.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції, спираючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №240/4946/18, дійшов висновку, що відповідачами допущена протиправна дія при обчисленні та виплати позивачці грошового забезпечення за період з 12 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року, а тому позовні вимоги у цій частині є правомірними. Разом з цим суд вважав, що за вказаними позовними вимогами має відповідати виключно в/ч НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебувала позивачка, проходивши військову службу у в/ч НОМЕР_2 . Таким чином, суд задовольнив позовні вимоги за період з 12 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року, оскільки відповідно до довідки про нараховане та виплачене позивачці грошове забезпечення за період з червня 2022 року по вересень 2023 року не виплачувалось грошове забезпечення.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд виходив з того, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704", яка набрала чинності 20.05.2023, було скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, та внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, відповідно до яких установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Отже, з 20 травня 2023 розрахунковою величиною щодо визначення розміру окладів є стала величина – 1762 грн, а відтак відповідачі діяли у відповідності до чинного нормативно-правового акту.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційних скарг сторін та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із такого.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Процесуальне законодавство у сфері адміністративного судочинства зобов`язує адміністративні суди застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії у разі суперечності закону чи іншого правового акта приписам Основного Закону із одночасним зверненням до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Такий закріплений принцип саме "прямої дії норм Конституції" є фундаментом доктрини прямої (безпосередньої) дії конституційних норм в українському конституційному та інших галузях права. Суди мають втілювати в судову практику норми Конституції.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (набрала чинності 01.03.2018 року).
Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови №704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", пунктом 6 якої внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції:
" 4.Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
Постанова №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі №400/6214/21 від 19 жовтня 2022 року.
За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, з 29.01.2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у редакції до 24.02.2018 року.
Такою редакцією передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах спірних правовідносин розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача має визначатися виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не 01.01.2018 року.
Таким чином колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги військової частини, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачки згідно постанови №103 є правомірним.
Водночас, 20.05.2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481, якою внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", згідно з якими абз. 1 п. 4 викладено в такій редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
Пунктом 3 Постанови №481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
Отже, із дня набрання чинності Постановою №481 [20.05.2023] Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини "прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року" запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивачки колегія суддів зазначає, що Верховний Суд уже розглядав справи в подібних правовідносинах, де вирішував спірне питання щодо застосування пункту 4 Постанови №704 у редакції Постанови №481.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка входить до складу судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, що спеціалізується на розгляді справ, зокрема, пов`язаних з проходженням публічної служби, сформував висновки щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у постанові від 24.06.2025 у справі №420/5584/24 підкреслив, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі №554/154/22 неодноразово наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
На цій підставі Верховний Суд у справі №420/5584/24, зважаючи не те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв протягом спірного періоду відповідно до чинного нормативно-правового акта, дійшов висновку про відсутність підстав вважати його дії протиправними.
Такий висновок ґрунтується на тому, що принцип законності, закріплений у статті 19 Конституції України, вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та діяли лише в межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
Аналіз приписів статті 19 Конституції України дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень лише в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Вони не повинні діяти свавільно. Якщо дії органу публічної влади виходять за межі його повноважень, такі дії будуть незаконними.
Спеціальним Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі – Закон №2011-ХІІ) встановлені основні засади визначення грошового забезпечення, яке за своєю природою є сукупністю гарантованих державою виплат, які надаються військовослужбовцям за виконання ними військових обов`язків, та визначено його складові такі як основні виплати (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років), додаткові виплати (підвищення посадового окладу, різноманітні надбавки, доплати та винагороди постійного характеру, а також премія) та одноразові виплати (винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин).
Водночас визначення розміру такого грошового забезпечення цим Законом делеговано Кабінету Міністрів України (пункт 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ).
Підставою для втрати чинності нормативно-правовим актом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, скасування чи внесення змін до такого акта суб`єктом нормотворення або визнання його протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині в порядку адміністративного судочинства.
Отже, у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, прийнятим Кабінетом Міністрів України на виконання приписів Закону №2011-ХІІ, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акта.
Викладені висновки підтримано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.06.2025 у справі №480/7154/24, від 30.06.2025 у справах №280/8083/24, №280/8605/24, №460/3942/24, від 02.07.2025 у справі №240/29489/23, від 03.07.2025 у справах №360/152/24 та №380/13292/24, від 04.07.2025 у справі №120/8298/24, від 18.08.2025 у справі №300/8187/24, від 21.08.2025 у справі №520/22317/23, від 08.09.2025 у справі №200/4426/23, від 25.09.2025 у справах №420/32801/24, №420/25165/23, №620/16204/24, №380/19882/24 та №140/11638/24, від 16.10.2025 у справі №620/10526/24 та №120/10479/24, від 18.12.2025 у справі №160/27036/23, від 21.01.2026 у справі №280/12030/24.
Так, відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, набрало законної сили рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови №481 про внесення змін до пункту 4 Постанови №704, який на підставі частини другої статті 265 КАС України втратив чинність із моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
З урахуванням цієї обставини Верховний Суд у постанові від 08.09.2025 у справі №200/4426/23, зважаючи на предмет позову у вказаній справі з подібними правовідносинами, дійшов висновку, що подальше скасування судом пункту 2 Постанови №481 про внесення змін до пункту 4 Постанови №704 не впливає на оцінку дій відповідача щодо обрахунку виплат грошового забезпечення із застосуванням чинної на той час редакції Постанови №704.
Тим часом постановою Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі №520/5814/24 сформульовано правовий висновок про те, що до правовідносин, пов`язаних із оформленням та направленням до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії позивача, визначеного на 01.01.2024 відповідно до Постанови №704, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови №704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою №481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762,00 грн.
Такий висновок обґрунтовано покликаннями на те, що, згідно з частинами першою-третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, пункт 2 Постанови №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
Слід зауважити, що частина друга статті 265 КАС України прямо встановлює, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
У постанові Верховного Суду від 20.10.2025 в справі №600/3516/24-а зазначено, що втрата чинності нормативно-правового акта пов`язується з моментом набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а правові наслідки не поширюються на правовідносини, що виникли та були реалізовані під час його дії.
Отже, законодавець визначив лише перспективну дію судового рішення.
Водночас, частина третя статті 7 КАС України передбачає, що суд застосовує правовий акт вищої юридичної сили в разі невідповідності правового акта нижчої юридичної сили закону.
Однак ця норма не може тлумачитися ізольовано від статті 265 цього ж Кодексу, яка спеціально регулює наслідки судового оскарження нормативно-правових актів.
Системне тлумачення процесуального закону свідчить, що частина третя статті 7 визначає загальний принцип ієрархії норм, натомість стаття 265 встановлює спеціальний порядок та часові наслідки визнання нормативного акта протиправним.
Незастосування чинного нормативного акта без його формального скасування нівелює встановлену законодавцем процедуру судового контролю та створює стан нормативної невизначеності.
Ураховуючи викладене, на момент ухвалення цієї постанови у Верховному Суді склалася ситуація, коли судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян та судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав по-різному застосовують положення статей 7 та 265 КАС України в частині кваліфікації чинності постанов Уряду.
Зазначене унеможливлює належним чином застосувати приписи частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.
Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".
Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
На сьогодення є сталою є правова позиція Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року, 10 березня 2020 року, 10 січня 2023 року (справи №№913/204/18, 160/1088/19 №340/507/22, відповідно).
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла переконливого висновку, що пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у спірних відносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» закріплено, що в 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2024 року для працездатних осіб складає 3028,00 грн.
Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений у статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" і становить 3028,00 грн.
Ураховуючи, прожитковий мінімум, встановлений згаданими Законом є очевидно більшою розрахунковою величиною, ніж стала цифра 1762 грн., яка встановлювалась Постановою №481, під час обчислення позивачці розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови №704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою №481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762,00 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість її позовних вимог, заявлених за період після 20.05.2023.
Щодо обрання судом способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає, що оскільки в/ч НОМЕР_1 здійснювала нарахування грошового забезпечення на підставі отриманих заявок та розрахунків, що надійшли від в/ч НОМЕР_2 , саме ця військова частина порушила права позивачки (допустила протиправну бездіяльність).
Водночас вимоги зобов`язального характеру слід покласти на в/ч НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої перебувала позивачка, проходячи військову службу у в/ч НОМЕР_2 .
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг сторін знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційні скарги відповідача та позивачки підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 з 12.10.2021 по травень 2022 року включно у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п. 4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 12.10.2021 по травень 2022 року у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п. 4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 з жовтня 2023 по 19.05.2025, та належних при звільненні виплат (грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з жовтня 2023 по 19.05.2025, та виплат, належних при звільненні (грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 рік; грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя К.В.Кравченко

Суддя Ю.В.Осіпов