ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | Справа №160/5607/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій позивач просить:
-визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 82759474 від 07 січня 2026 року про відмову в проведенні реєстраційних дій;
-зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкту нерухомості, а саме: 1/3 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,5.м., жилою площею 27,10 кв.м. на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.11.2025 р.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що їй на підставі свідоцтва про право на житло № НОМЕР_1 , виданого 31.01.2000 Лисичанським виконкомом, належить 1/3 квартири АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що звернулася до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/3 цієї квартири. Однак, рішенням державного реєстратора № 82759474 від 07.01.2026 відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови вказано про неможливість встановлення, чи була проведена реєстрація права власності до 01.01.2013. З такою відмовою позивач категорично не погоджується та вважає рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій цілком протиправним, оскільки перелік підстав для відмови у державній реєстрації є вичерпним. Неможливість отримання інформації з архівів БТІ, розташованих на тимчасово окупованій території, не входить до цього переліку. За вказаних обставин, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а порушені права відновити у спосіб, що заявлений.
Ухвалою суду 16.03.2026 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі №160/5607/26, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
Цією ж ухвалою суду було витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради: усі докази з їх документальним підтвердженням на обґрунтування правових підстав для прийняття рішення, що оскаржується; заяву позивача від 20.11.2025, реєстраційний номер 70056636, та всі долучені до неї документи.
Сторони належним чином повідомлені про судовий розгляд справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідачем подано до суду відзив проти позову, в якому проти заявленого позову заперечує та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. 20.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою про державну реєстрацію права спільної часткової власності за реєстраційним номером 70056636. Разом із заявою на розгляд державного реєстратора було надано оригінал свідоцтва про право власності від 31.01.2000, технічний паспорт б/н, договір дарування від 22.10.2014. В результаті перевірки відомостей з Державних реєстрах встановлено, що за позивачем зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , інша 1/3 частина не зареєстрована в електронних реєстрах. Державним реєстратором було сформовано запит № 01.1-19/1572 від 28.11.2025 до БТІ. В подальшому, від Управління адміністративних послуг Лисичанської міської військової адміністрації надійшла відповідь від 03.12.2025 вих. № 1026/01-25, в якій повідомлено, що надати інформацію про наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року тощо на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , немає можливості, оскільки доступ до державних реєстрів та інших відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію міста Лисичанськ Сіверськодонецького району Луганської області відсутній. Таким чином, державний реєстратор позбавлений можливості підтвердити у встановленому законом порядку проведену до 01.01.2013 державну реєстрацію права власності за позивачем, або за будь-якою іншою особою, на вказану квартиру. За вказаних обставин, державним реєстратором було прийнято рішення № 82759474 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху. Відповідач наполягає, що державний реєстратор діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.
Позивачем подано відповідь на відзив, в якій не погоджується з відповідачем, обґрунтовуючи свою позицію аналогічними за змістом доводами, що викладені в позовній заяві.
Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь позивача не скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 КАС України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.11.1997 Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради у Соборному районі від 25.05.2023 №1201-5002782134, позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
20.11.2025 позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою (реєстраційний номер 70056636) про державну реєстрацію права власності на 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
До заяви долучено оригінал свідоцтва про право власності на житло від 31.01.2000 № НОМЕР_1 , технічний паспорт б/н, договір дарування 2/3 часток квартири від 22.10.2014, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2014 (індексний номер 28437881).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 31.01.2000 органом приватизації - Лисичанським міськвиконкомом на підставі розпорядження №84 від 31.01.2000, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної (сумісної) власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях, та зареєстрована Лисичанським комунальним підприємством «БТІ» на підставі свідоцтва про право власності на житло, записана у реєстрову книгу за №812 кн. 27 - 07 лютого 2000 року. Реєстраційний напис засвідчено печаткою установи та підписом керівника БТІ.
22.10.2014 між ОСОБА_2 , який діє від свого імені та від імені довірителя ОСОБА_3 (надалі – дарувальники), та ОСОБА_1 (надалі – обдаровуваний), укладено договір дарування 2/3 часток квартири (надалі – Договір).
Відповідно до пункту 1.1. Договору, дарувальники передають у власність обдарованому безоплатно 2/3 (дві треті) частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
У пункті 1.2 Договору зазначено, що квартира, частки якої відчуджуються, належать дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 31.01.2000 ОСОБА_4 міськвиконкомом на підставі розпорядження №84 від 31.01.2000, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.10.2014.
Договір дарування 2/3 часток квартири від 22.10.2014 посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Бойком Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №787, серія та номер: НАЕ471539.
Згідно з наданим до заяви Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2014 (індексний номер 28437881), приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Бойко Ю.В. 22.10.2014 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 2/3 квартири АДРЕСА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору дарування 2/3 часток квартири від 22.10.2014.
Відповідачем у відзиві повідомлено, що після отримання заяви державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради отримано інформацію з Державного реєстру прав речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта звернення, та встановлено, що за позивачем зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири, яка розташована за АДРЕСА_1 , а інша 1/3 частина - не зареєстрована електронних реєстрах. 
28.11.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно здійснено запит №01.1-19/1572 до відповідного БТІ для отримання інформацію про реєстрацію права власності та прийнято рішення про залишення заяви без руху на підставі пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У листі-відповіді від 03.12.2025 №1026/01-25 Управлінням адміністративних послуг Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області повідомлено, що до початку повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України 24 лютого 2022 року Управління адміністративних послуг Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області як суб`єкт державної реєстрації надавало послуги з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та здійснювало зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, сформованих після 01 січня 2013 року. Обов`язки по зберіганню реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна, права на які виникли та зареєстровані до 01 січня 2013 року, були покладені Лисичанською міською радою на Лисичанське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації». Такі справи до 24.02.2022 оцифровані не були, зберігалися у приміщенні ЛКП «БТІ» у паперовій формі та до моменту окупації 03.07.2022 з міста Лисичанська евакуйовані не були, само підприємство не релоковане та не провадить діяльність на території, підконтрольній Україні. У зв`язку із зазначеним, Управління адмінпослуг не має можливості надати інформацію про наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року тощо на об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та будь-яку іншу інформацію про зазначений об`єкт нерухомості, оскільки на цей час відсутній доступ до державних реєстрів та інших відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію міста Лисичанськ Сіверськодонецького району Луганської області.
07.01.2026 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення №82759474 про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку із зазначеними обставинами.
Не погодившись із прийнятим рішенням відповідача про відмову в проведенні реєстраційних дій, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи не припинений та не скасований.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 (у редакції на час виникнення спірних відносин), м. Лисичанськ Лисичанської міської територіальної громади включений до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною третьою статті 5 цього Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Положеннями частин другої-п`ятої статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (далі – Закон №1952-IV в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав (частина першої статті 1 Закону).
За змістом пунктів 1, 3 частини першої статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, на підставі якого набувається, змінюється або припиняється речове право (у тому числі замовник будівництва, девелопер будівництва, управитель фонду фінансування будівництва), або уповноважені ними особи - у разі подання документів для державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 3 Закону №1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є: обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Частиною третьою статті 3 Закону №1952-IV передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (частина четверта статті 3 Закону №1952-IV).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №1952-IV державній реєстрації прав підлягають: право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором (абзац 3 частини п`ятої статті 3 Закону №1952-IV).
Частиною першою статті 6 Закону №1952-IV визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).
Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення (частина друга статті 6 Закону №1952-IV).
Відповідно до положень частини першої статті 10 Закону №1952-IV державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.
Пунктами 1, 2 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV установлено, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; виконання вимог, визначених статтею 27-2 цього Закону, - у разі державної реєстрації спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (крім випадків автоматичної реєстрації такого права згідно із законом); наявність факту застосування санкцій відповідно до Закону України «Про санкції», які унеможливлюють проведення державної реєстрації прав; наявність дозволу органу опіки та піклування на відмову від права власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, власником якого є малолітня дитина або неповнолітня особа, або на внесення такого майна до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
У частині першій статті 20 Закону №1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 13-3) договору про передачу страхового портфеля; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
За змістом положень частини першої, третьої та п`ятої статті 23 Закону №1952-IV заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках:
1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;
1-1) відсутність документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг у повному обсязі;
2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.
Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, з урахуванням часу, що минув до залишення такої заяви без руху.
У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
У частині першій статті 24 Закону №1952-IV визначені підстави для відмови в державній реєстрації прав:
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом;
6-1) встановлення факту застосування санкцій відповідно до Закону України «Про санкції», які унеможливлюють проведення державної реєстрації прав;
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху;
9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;
12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;
13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію, оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці);
14) у Державному реєстрі прав відсутня державна реєстрація спеціального майнового права на подільний об`єкт незавершеного будівництва, крім випадків, визначених законом, - у разі державної реєстрації спеціального майнового права на майбутні об`єкти нерухомості;
15) у Державному реєстрі прав відсутня державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості - у разі державної реєстрації переходу спеціального майнового права, іншого речового права, обтяження на об`єкт незавершеного будівництва (крім об`єктів незавершеного будівництва, на які зареєстровано право власності), майбутній об`єкт нерухомості;
16) заява про первинну державну реєстрацію спеціального майнового права на майбутні об`єкти нерухомості містить відомості не про всі майбутні об`єкти нерухомості у складі подільного об`єкта незавершеного будівництва;
17) не визначено чи визначено не в повному обсязі майбутні об`єкти нерухомості, включені до гарантійної частки, - у разі первинної державної реєстрації спеціального майнового права на майбутні об`єкти нерухомості, які є частинами подільного об`єкта незавершеного будівництва;
18) наявні зареєстровані спеціальні майнові права на майбутні об`єкти нерухомості, що є складовою частиною подільного об`єкта незавершеного будівництва, - у разі державної реєстрації речового права або обтяження на подільний об`єкт незавершеного будівництва, крім зміни замовника будівництва відповідно до закону, обтяження майна іпотекою відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»;
19) у Державному реєстрі прав відсутні відомості про право власності/право користування земельною ділянкою замовника будівництва (крім випадків, якщо відповідно до закону виконання будівельних робіт може здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою) у разі: державної реєстрації спеціального майнового права на неподільний/подільний об`єкт незавершеного будівництва; первинної державної реєстрації спеціального майнового права на майбутні об`єкти нерухомості; державної реєстрації спеціального майнового права на майбутній об`єкт нерухомості у зв`язку з його першим відчуженням;
20) не дотримано вимоги, визначені статтею 27-2 цього Закону;
21) відсутність дозволу кредитора за аграрною нотою на проведення державної реєстрації прав у результаті відчуження боржником за відповідною аграрною нотою належної земельної ділянки (крім звернення стягнення на предмет іпотеки), права оренди, права емфітевзису або права суперфіцію, укладення договору суборенди, розірвання договору оренди, емфітевзису або суперфіцію, внесення змін до такого договору або відмову від нього - у разі якщо земельна ділянка зазначена в Реєстрі аграрних нот як місце вирощування заставленої майбутньої сільськогосподарської продукції.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена (частина п`ята статті 24 Закону №1952-IV).
За змістом статті 11 Закону №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону №1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України або до суду.
У межах спірних правовідносин позивачем заявлено позовні вимоги щодо рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.01.2026 №82759474 про відмову в проведенні реєстраційних дій за результатами розгляду заяви її від 20.11.2025.
З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2025 позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою (реєстраційний номер 70056636) про державну реєстрацію права власності на 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , виданого 31.01.2000 Лисичанським міськвиконкомом.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , вказана квартира належить на праві спільної (сумісної) власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях, крім того зареєстрована Лисичанським комунальним підприємством «БТІ» на підставі свідоцтва про право власності на житло та записана у реєстрову книгу за №812 кн. 27 - 07 лютого 2000 року.
В ході судового розгляду справи встановлено і такі обстави не заперечуються сторонами, що позивач з 22.10.2014 є власником 2/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі договору дарування 2/3 часток квартири від 22.10.2014 від дарувальників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Бойком Ю.В.
Приватним нотаріусом при посвідчені договору перевірено підстави виникнення права власності дарувальників на вказане майно та встановлено, що частки квартири належать дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , виданого 31.01.2000 Лисичанським міськвиконкомом.
Відповідачем у відзиві вказано, що до заяви від 20.11.2025 позивачем, окрім оригіналу свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 31.01.2000, долучався технічний паспорт на вказану квартиру та договір дарування від 22.10.2014. Одночасно, державним реєстратором було направлено запит (від 28.11.2025 №01.1-19/1572) до БТІ для отримання інформацію про реєстрацію права власності та в подальшому у зв`язку з неотриманням запитуваних документів було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності на квартиру. 
Однак, приймаючи рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій державним реєстратором прав на нерухоме майно не було прийнято до уваги наведені норми Цивільного законодавства, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Суд зазначає, що виходячи з аналізу пункту 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує інформацію від відповідних органів лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав; чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах; та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку, як помилково зазначає відповідач.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» носій інформації - це матеріальний об`єкт, на якому зберігається інформація, а документ - це специфічний вид носія інформації, що зберігає та передає її в часі та просторі.
Долучений позивачем оригінал свідоцтва про право власності на житло (квартиру) можна вважати носієм інформації про об`єкт нерухомого майна, щодо якого була подана заява про реєстрацію. Зауважень щодо поданого позивачем документу в контексті достатності для сприйняття інформації, державним реєстратором не зазначено ані в оскаржуваному рішенні, ані під час судового розгляду.
Сполучник «чи» в положенні пункту 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV розуміється як пункти, які виключають один одного. Тобто, якщо носій інформації містить необхідну інформацію про об`єкт нерухомого майна, то підставою для відмови не може слугувати: не отримання інформації від компетентного підприємства Бюро технічної інвентаризації, що проводило державну реєстрацію прав до 2013 року.
Імплементація статті 10 Закону №1952-IV знайшла своє відображення і в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, а саме в пункті 53, в якому вказано, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.
Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.
Це положення чітко вказує, що звернення до реєстрових книг БТІ або архівів є альтернативним джерелом підтвердження прав лише у разі втрати, пошкодження чи зіпсування оригіналів документів.
У спірному випадку оригінал документа про підтвердження права власності (свідоцтво про право власності на житло від 31.01.2000 №10807) збережений, не пошкоджений, містить напис про реєстрацію права власності Лисичанським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності у реєстровій книзі №812 кн. 27 – 07.02.2000, засвідчений печаткою установи та підписом керівника БТІ, та поданий державному реєстратору разом із заявою від 20.11.2025.
Поряд з цим, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 виснувала, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Також слід зазначити, що державна реєстрація не вважається способом набуття права власності на об`єкт нерухомості, а є лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав на підставі визначених законом документів.
Подібна правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема в постановах від 08.08.2019 у справі №909/472/18, від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17, від 14.08.2024 у справі № 640/1991/22.
У спірному випадку документ, що посвідчує набуття позивачем права власності на 1/3 частини квартири та позначка на ньому свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013, збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів, з яким вона звернулась до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна.
Отже, державний реєстратор мав доступ до усіх документів та до усієї інформації, необхідної для проведення державної реєстрації.
За таких обставин, залишення державним реєстратором прав на нерухоме майно заяви без руху з підстав подання документів для державної реєстрації прав не у повному обсязі, передбаченому законодавством, свідчить про те, що подані разом із заявою документи належним чином нерозглянуті державним реєстратором.
При цьому, запитувана державним реєстратором інформація не могла бути надана ані заявником, ані Лисичанським бюро технічної інвертаризації у зв`язку із тим, що вказане підприємство не релоковане, створені в результаті діяльності цього підприємства документи залишились в м. Лисичанськ, яке є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
Суд зазначає, що вказана обставина не може позбавляти права особи на державну реєстрацію права власності та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Частиною другою статті 24 Закону №1952-IV передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Отже, законодавством регламентовано перелік підстав для відмови у державній реєстрації, який є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню (постанова Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 638/13304/17).
Згідно з частиною п`ятою статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
Разом з тим, така підстава для відмови як відсутність можливості через окупацію територіальної громади отримати інформацію за запитом про зареєстровані права власності до 01.01.2013, не зазначена серед підстав, визначених частиною першою статті 24 Закону № 1952-IV.
Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.01.2026 №82759474 про відмову в проведенні реєстраційних дій прийняте не на підставі та не у спосіб, що визначений чинним законодавства, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а отже є цілком протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо зобов`язання зареєструвати речове право, суд зазначає наступне.
У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21.
Отже, наявні правові підстави для зобов`язання зареєструвати відповідне речове право на підставі поданої заяви від 20.11.2025.
Для забезпечення ефективного захисту прав позивача та остаточного вирішення спору відповідне зобов`язання належить покласти на Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, оскільки державним реєстратором вказаного суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах порушені права та інтереси позивача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено правомірності свого рішення у спірних правовідносинах.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на викладене, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20грн. підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст.ст.9, 72-90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 40392181, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Яворницького Дмитра, буд. 75) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 40392181, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Яворницького Дмитра, буд. 75) від 07.01.2026 №82759474 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 40392181, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Яворницького Дмитра, буд. 75) здійснити державну реєстрацію речового права за заявою ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) від 20.11.2025 №70056636.
Стягнути з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 40392181, місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Яворницького Дмитра, буд. 75) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова