П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/1229/26
Провадження № 22-ц/4815/1405/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Боймиструк С.В., судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ЄВРОШПОН-СМИГА» на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Єврошпон-Смига» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и в:
В провадженні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року перебуває цивільна справа за позовом Приватного акціонерного товариства «Єврошпон-Смига» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Шевчук В.М. подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі, в якому, посилаючись на перебування ОСОБА_1 з 05 листопада 2025 року на військовій службі, підтверджене довідкою № 857 (форма 5) від 21 квітня 2026 року, просив зупинити провадження у справі.

Ухвалою Рівненського міського суду від 18 травня 2026 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Єврошпон-Смига» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «ЄВРОШПОН-СМИГА», не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню через неправильне застосування судом норм процесуального права.
Апелянт, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/947/22 вказує, що вирішальним під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є волевиявлення військовослужбовця щодо продовження розгляду справи, а відповідач 1 не лише не заперечував проти розгляду, а й подавав заяви та клопотання, спрямовані на продовження судового розгляду.
Крім того, ОСОБА_1 особисто з`явився у судове засідання та забезпечив участь свого представника, що, на думку апелянта, виключало підстави для обов`язкового зупинення провадження. 
Також посилається на те, що статус відповідача 1 як військовослужбовця, а також наявність щодо нього дисциплінарного провадження і досудового розслідування не перешкоджають розгляду справи.
Окремо зазначається, що у справі бере участь ще й відповідач 2, а тому зупинення провадження не відповідало обставинам справи та порушувало завдання цивільного судочинства і право на доступ до суду.
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

09 червня 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Шевчук В.М. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянта. Узагальнені заперечення зводяться до того, що суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі, що, на думку представника відповідача, узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у справі № 754/947/22.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з частиною першою статті 254 ЦПК України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22 вказано, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та у пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

Апелянт, стверджуючи, що сам по собі статус військовослужбовця не є достатньою підставою для зупинення провадження у справі, а також посилаючись на участь відповідача у справі через представника, його процесуальну активність та наявність іншого відповідача, фактично надає пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України такого змісту, який не випливає ні з його тексту, ні з правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, зазначена норма не ставить обов`язок суду зупинити провадження у справі в залежність від участі сторони через представника, здійснення нею процесуальних дій чи наявності у справі інших відповідачів.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення завдань цивільного судочинства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, наголошуючи на необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, водночас зазначила, що зупинення провадження у випадках, передбачених статтею 251 ЦПК України, не повинно розглядатися як невиправдане затягування розгляду справи, а є процесуальним механізмом, встановленим законом в інтересах забезпечення завдань цивільного судочинства та реалізації процесуальних прав військовослужбовців.
Отже, саме по собі зупинення провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, не свідчить про порушення принципу розумності строків розгляду справи чи надмірний формалізм.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо волевиявлення військовослужбовця відповідача на продовження розгляду справи, оскільки зазначений висновок сформульовано стосовно ситуації, коли військовослужбовець заперечував проти зупинення провадження та наполягав на продовженні розгляду справи. Натомість у справі, що переглядається, відповідач 1 реалізує протилежну процесуальну позицію, заперечуючи проти продовження розгляду справи та підтримуючи необхідність зупинення провадження. Отже, апелянт фактично поширює наведений висновок Великої Палати Верховного Суду на інші фактичні обставини, ніж ті, за яких він був сформульований.
Верховний Суд звертав увагу, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див.: постанови Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).
Враховуючи процесуальний механізм забезпечення єдності судової практики, при вирішенні питання щодо поновлення провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний виходити з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22.

Зважаючи на викладене колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та наявності підстав для скасування оспорюваної ухвали.
Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ЄВРОШПОН-СМИГА» залишити без задоволення, а ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді:         Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.