ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року | Справа №160/11058/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

28.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 по 18.01.2023;
- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 по 18.01.2023 в сумі 330403,42 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 27.02.2015 по 26.02.2020. У період проходження відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у зв1язку з чим він звернувся до сужу. Рішенням суду 10.12.2024 у справі №160/20574/24 позов було задоволено частково. На виконання рішення відповідачем здійснено 14.04.2026 позивачеві виплати. Таким чином відповідачем протиправно не нараховано та невиплачено позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 по 18.01.2023. З урахуванням обставин викладених у позовній заяві просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 04 травня 2026 року суд відкрив провадження у справі №160/11058/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, 07.05.2026 надіслав до суду письмовий відзив на адміністративний позов в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивачем пропущенно строк позовної давності, оскільки про своє звільнення позивачу 26.02.2020 року було достеменно відомо. У доступі до суду позивач обмежений не був. Враховуючи специфіку фінансування військових частин, рішення суду виконано було своєчасно. Право на отримання індексації у позивача виникло після ухвалення рішення суду, а не після звільнення. Таким чином відповідач на день звільнення позивача провів повний остаточний розрахунок. Порушень прав позивача з боку відповідача не встановлено.
Згідно з ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 27.02.2015 по 26.02.2020, що підтверджується довідкою ПФУ ОК-7
01.09.2017 ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_4 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі №160/20574/24 позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 про індексацію грошового забезпечення задоволено частково. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 року, апеляційну скаргу позивача задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 26.02.2020, включно із застосуванням індексації-різниці (щомісячної фіксованої індексації) в розмірі 4077,20 грн, щомісячно, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю (щомісячну фіксовану індексацію) за період з 01.03.2018 по 26.02.2020 включно в розмірі 93775,60 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2023 №1078.
У задоволенні позову в іншій частині – відмовлено.
На виконання рішення суду відповідачем було виплачено позивачу суму коштів в розмірі 92368,97 грн, що підтверджується повідомленням з веб-банкінгу «Монобанк» про надходження коштів від 14.04.2026.
Вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні проведено з порушенням встановлених законом строків, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин та релевантні їм джерела права. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України ( у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно із статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Відповідно до п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз.3 п. 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В той же час, згідно абз.4 пп.2 п.2 Порядку №100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. 
Також, у абз.6 п.2 Порядку №100 (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 486 ( 486-2022-п ) від 26.04.2022 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. 
З аналізу вказаних правових норм слідує, що час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. При цьому, у такому випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Отже, для правильного визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідним є встановлення середньоденного заробітку позивача, який відповідно до вимог Порядку №100 обчислюється на підставі відомостей про нараховане грошове забезпечення за два останні календарні місяці служби, що передували звільненню, або, у випадках, передбачених цим Порядком, за попередні два місяці роботи.
Днем виключенн позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів грошового забезпечення є 26.02.2020, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є грудень 2019 та січень 2020.
Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 наведено правовий висновок, що у разі звільнення до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року середній грошовий заробіток варто ділити на 2 періоди: за період для розрахунку середнього заробітку для періоду 19.07.2022 року врахувати суму компенсації втрати частини доходів, нарахованої на виконання рішення суду від 30.11.2020 року у справі №160/3150/19; по періоду, який починається з 19.07.2022 року, застосовується обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні строком шість місяців з урахуванням суми компенсації на виплату заборгованості. 
Отже, сума за два періоди розраховується шляхом додавання двох сум.
Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, суд зазначає, що позивача звільнено з військової служби 26.02.2020, тобто до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ, яким внесено зміни до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Водночас остаточний розрахунок із позивачем у частині виплати індексації грошового забезпечення, яка належала йому на день звільнення, здійснено лише 14.04.2026 на виконання судового рішення у справі №160/20574/24.
Суд зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення належних працівнику сум не змінює моменту виникнення обов`язку роботодавця щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні та не звільняє його від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Виплата сум на виконання судового рішення свідчить про фактичне виконання роботодавцем обов`язку щодо проведення остаточного розрахунку, а днем закінчення періоду затримки є день фактичної виплати таких сум.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.
Отже, доводи відповідача про те, що право позивача на отримання індексації виникло лише після ухвалення судового рішення, є безпідставними, оскільки судове рішення не породжує відповідне право, а лише підтверджує існування у позивача права на отримання належних йому при звільненні сум та обов`язок відповідача здійснити їх виплату.
Також суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, а також інших рішеннях Верховного Суду, перебіг строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з дня проведення остаточного розрахунку з працівником, тобто з дня фактичної виплати всіх належних сум.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 14.04.2026, а з даним позовом він звернувся до суду 28.04.2026, суд доходить висновку, що позивач звернувся до суду в межах встановленого законом строку.
Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування суд враховує, що після 19.07.2022 дія статті 117 КЗпП України обмежує період, за який може бути стягнуто середній заробіток, шістьма місяцями, а тому розрахунок підлягає здійсненню окремо за два періоди: з 27.02.2020 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 із застосуванням законодавчого обмеження, сформульованого Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.
Суд зазначає, що наведений позивачем механізм розрахунку відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 та від 22.02.2024 у справі №560/831/23, відповідно до яких у разі звільнення працівника до 19.07.2022 та проведення остаточного розрахунку після цієї дати розмір середнього заробітку визначається окремо за два періоди: до 18.07.2022 включно із застосуванням принципу співмірності, а починаючи з 19.07.2022 – із врахуванням обмеження, встановленого статтею 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України №2352-ІХ.
Разом з тим, суд вважає за необхідне перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку.
Як встановлено судом, останніми двома календарними місяцями служби позивача перед звільненням є грудень 2019 року та січень 2020 року, за які йому було нараховано грошове забезпечення у розмірі 14934,88 грн та 14934,88 грн відповідно.
Загальна сума грошового забезпечення за зазначений період становить 29869,76 грн.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 середньоденний заробіток визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за два останні календарні місяці роботи на кількість фактично відпрацьованих робочих днів за цей період.
З матеріалів справи вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 489,66 грн. Вказаний розрахунок сторонами не спростований, а тому приймається судом.
Судом також встановлено, що на день звільнення позивачу було виплачено грошове забезпечення у сумі 71608,07 грн, тоді як на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 20.05.2025 у справі №160/20574/24 відповідачем 14.04.2026 додатково виплачено 92368,97 грн.
Таким чином, загальна сума виплат, належних позивачу при звільненні, становить 163977,04 грн, а частка невиплаченої при звільненні суми складає:
92368,97 грн / 163977,04 грн Ч 100 = 56,33 %.
Застосування такого коефіцієнта відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд, визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, повинен враховувати принципи розумності, справедливості та пропорційності, а також співвідношення між розміром невиплачених сум та розміром заявленого до стягнення середнього заробітку.
За таких обставин середній заробіток за період з 27.02.2020 по 18.07.2022 становить 427473,18 грн, а з урахуванням принципу пропорційності підлягає стягненню у розмірі 240795,64 грн.
За період з 19.07.2022 по 18.01.2023 середній заробіток, обчислений відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону України №2352-ІХ, становить 89607,78 грн.
Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 330403,42 грн (240795,64 грн + 89607,78 грн).
Доводи відповідача про те, що право позивача на отримання індексації виникло лише після ухвалення судового рішення, суд відхиляє, оскільки судове рішення не створює право на відповідні виплати, а лише підтверджує наявність такого права та обов`язок відповідача здійснити їх нарахування і виплату. Відповідно, остаточний розрахунок при звільненні вважається проведеним лише з моменту фактичної виплати належних сум, тобто 14.04.2026.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи відповідача про те, що право позивача на отримання індексації виникло лише після ухвалення судового рішення, суд відхиляє як безпідставні.
Суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, право на отримання якої виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність порушеного права та покладає на відповідача обов`язок здійснити його відновлення шляхом нарахування та виплати належних сум.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, відповідно до яких виплата належних працівникові сум на виконання судового рішення не припиняє обов`язку роботодавця провести повний розрахунок при звільненні та не звільняє його від відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України.
Також суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення до суду) перебіг строку звернення до суду у спорах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з дня проведення остаточного розрахунку.
Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем проведено 14.04.2026 шляхом виплати індексації грошового забезпечення на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі №160/20574/24. Із даним позовом позивач звернувся 28.04.2026, тобто в межах встановленого законом строку.
Посилання відповідача на те, що у день звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок, також є необґрунтованими, оскільки набрання законної сили судовим рішенням та подальша виплата належних сум свідчать про те, що на момент звільнення повний розрахунок проведений не був.
За змістом статей 116, 117 КЗпП України відповідальність роботодавця пов`язується саме з фактом несвоєчасної виплати всіх належних працівникові сум, а не з моментом встановлення такого права судом.
Отже, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача.
З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Оскільки судом перевірено розрахунок позивача та встановлено його відповідність вимогам статті 117 КЗпП України, Порядку №100 і правовим висновкам Верховного Суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 330403,42 грн.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд зробив висновок, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Як встановлено судом, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, підстави для їх розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 по 18.01.2023;
Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2020 по 18.01.2023 в сумі 330403,42 грн.
Судовий збір розподілу не підлягає. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук