ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року
м. Київ

справа № 296/6284/17
провадження № 51-7884 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника  ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  
АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Корольовський районний суд м. Житомира вироком від 23 грудня 2022 року засудив ОСОБА_7 за:
- ч. 5 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна;
- ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці, від якого звільнив на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Вінницький апеляційний суд 01 травня 2025 року вирок суду першої інстанції змінив: 
- засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 КК та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності;
- засудив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- на підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк покарання ОСОБА_7 зарахував строк попереднього ув`язнення з 21 квітня до 03 серпня 2017 року та з 22 жовтня 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також строк відбування покарання за цим вироком з 21 березня до 21 жовтня 2024 року.
У решті вирок залишив без змін.
За детально викладених у судових рішеннях обставин, з урахуванням змін, внесених судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою з ОСОБА_8 (кримінальне провадження стосовно якого закрито у зв`язку зі смертю) 21 квітня 2017 року в період часу з 07:45 до 09:30 проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав 17 500 доларів США, що за курсом НБУ складало 468 125 грн, 1 000 євро, що за курсом НБУ складало 28 750 грн, чоловічу дублянку, вартістю 5 731 грн, спортивну сумку, вартістю 510,56 грн, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 503 116,56 грн, тобто у великому розмірі, та незаконно заволодів паспортом та іншими документами потерпілого.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про таке:
- суд першої інстанції:
- не надав належної оцінки тому, що:
- у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би стали підставою для проведення 21 квітня 2017 року огляду місця події - квартири потерпілого, який був фактично обшуком, до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), без дозволу слідчого судді;
- огляд місця події - автомобіля та затриманого ОСОБА_7 також фактично були обшуками;
- наданий слідчим суддею дозвіл на особистий обшук затриманих осіб не передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК);
- слідчий при зверненні до слідчого судді за дозволом на обшук автомобіля після проведення цієї слідчої дії порушив вимогу невідкладності, передбачену ст. 233 КПК;
- затримання ОСОБА_7 та його оформлення відбулися без участі адвоката;
- після затримання ОСОБА_7 (10:00) до 20:00 також не було залучено захисника, в протоколі неправильно зазначено час його фактичного затримання, вилучені у затриманих речі є недопустимими доказами, як і висновки експертів щодо їх дослідження;
- речові докази - грошові кошти - були повернуті потерпілому до відкриття їх стороні захисту;
- не вирішив по суті клопотання сторони захисту про визнання доказів (зокрема, довідки ФОП про вартість викраденого майна, розписки потерпілого про отримання речей, квитанції щодо речових доказів, протоколу затримання ОСОБА_7 ) недопустимими, в тому числі через невідкриття їх стороні захисту;
- зробив висновки про винуватість ОСОБА_7 , які не підтверджені дослідженими доказами;
- суд апеляційної інстанції:
- не перевірив доводи захисника про:
- порушення права обвинуваченого на захист після його фактичного затримання 21 квітня 2017 року о 10:00;
- допущені органом досудового розслідування порушення вимог КПК щодо невідкладності звернення до слідчого судді з клопотанням про обшук автомобіля;
- неналежне підтвердження вартості викраденого майна, невідкриття стороні захисту всіх речових доказів, у тому числі грошових коштів;
- не вирішив у нарадчій кімнаті клопотання про недопустимість доказів, зробив це усно, без наведення мотивів;
- зробив необґрунтований висновок про правомочність дій працівників поліції при затриманні підозрюваних та огляду місця події на підставі самостійного виявлення злочину, що не було встановлено судом першої інстанції;
- безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів.
Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі з доповненнями до неї, не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, наводячи аналогічні доводи, просить їх скасувати, а кримінальне провадження стосовно нього - закрити у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. 
Крім того, засуджений просить відреагувати на те, що з 22 грудня 2024 року він утримувався під вартою з перевищенням граничного строку, а також незаконно перебував близько року під цілодобовим домашнім арештом.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали свої касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг сторони захисту та просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
У поданих касаційних скаргах захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 покликаються на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового провадження, що, на їхню думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень.
Однак викладені в касаційних скаргах доводи сторони захисту Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону з огляду на таке.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК, правильність кваліфікації його дій за цими нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, урахувавши, зокрема:
- показання:
- потерпілого ОСОБА_9 про те, що про крадіжку з квартири він дізнався 21 квітня 2017 року після 10:00 від працівників поліції. Повернувшись додому, він виявив відсутність грошових коштів, ювілейних монет, особистих документів, тому написав відповідну заяву до поліції. В подальшому він дізнався про затримання осіб, причетних до крадіжки, йому було повернуто майно, документи та більшу частину викрадених грошей (15 593 долари США), які він у 2018 році віддав сину для придбання житла;
- свідка ОСОБА_10 - начальника сектору розкриття злочинів проти власності - про те, що 21 квітня 2017 року приблизно о 08:40 він зі своїми колегами патрулював територію вул. Івана Сльоти у м. Житомирі з метою виявлення осіб, які могли вчиняти крадіжки. Побачив ОСОБА_8 , який потрапляв у поле зору поліції через можливу причетність до квартирних крадіжок, та двох невідомих чоловіків, які зайшли до кутового під`їду будинку АДРЕСА_3 , через деякий час вийшли; в руках у ОСОБА_8 вже була спортивна сумка. Через підозрілість поведінки цих осіб він проінформував свого керівника - начальника відділу кримінальної поліції, прослідкував за ними, побачив, як вони сіли до автомобіля, повідомив своїх колег, дізнався о 10:30 про затримання підозрюваних;
- свідків ОСОБА_11 (власника автомобіля «Шевроле Круз»), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 - понятих при проведенні слідчих дій; ОСОБА_16 водія автомобіля, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 - сусідів потерпілого, які виявили відчиненими двері його квартири та сповістили його, ОСОБА_19 - знайого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими був у машині під час затримання;
- відомості, що містяться у:
- протоколі від 21 квітня 2017 року огляду місця події - відкритої ділянки місцевості біля перехрестя вулиць Мануїльського - Гоголівської у м. Житомирі. На ній знаходилися, крім працівників поліції та понятих, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в яких було виявлено, зокрема: 15 593 долари США, трап`яні рукавиці, предмети, схожі на відмички, полімерну ємність зі стержнями фольги. При огляді автомобіля «Шевроле Круз», державний номер НОМЕР_1 , виявлено сумку з дублянкою коричневого кольору та особистими документами на ім`я ОСОБА_9 , на задньому сидінні - футляр з відмичками.
Правомірність зазначеного огляду була перевірена слідчим суддею 26 квітня 2017 року, на підставі клопотання слідчого, поданого з дотриманням вимоги невідкладності - 22 квітня 2017 року;
- протоколі від 21 квітня 2017 року огляду місця події - квартири АДРЕСА_2 - місця проживання ОСОБА_9 , в ході якого виявлено та вилучено сліди низу взуття, сліди тканини на різних предметах, механізм замка на вхідних дверях;
- висновках №1/767 від 21 квітня 2017 року та № 1/225 від 05 липня 2017 року судової трасологічної експертизи про те, що частина виявлених у квартирі потерпілого слідів залишена тим же типом взуття, що і взуття, вилучене у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ; циліндричний механізм замка з вхідних дверей квартири міг бути відчинений за допомогою відмичок, вилучених у ОСОБА_7 ;
- протоколах обшуку від 21 квітня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_8 (дозвіл слідчого судді від 26 квітня 2017 року) та огляду вилучених речей 02 травня 2017 року;
- протоколах від 22 квітня 2017 року слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 та від 25 квітня 2017 року огляду (з його дозволу) автомобіля «Шевроле Круз», у якому під пластиковим оздобленням праворуч від ричага коробки передач виявлено шапку типу «балаклава», три металеві предмети, зовні схожі на відмички;
- протоколах від 12 травня 2017 року, 24 травня 2017 року огляду вилучених документів, речей та предметів;
- висновках товарознавчих експертиз №№ 459/17-25, 460/17-25 від 17 липня 2017 року про те, що вартість викрадених у ОСОБА_9 речей становила: спортивно-дорожньої сумки - 510,56 грн, дублянки - 5 731 грн;
- письмових розписках потерпілого про повернення йому грошових коштів (01 травня 2017 року) та документів (15 травня 2017 року).
Отже, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому суспільно небезпечні діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом. 
Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченого щодо невизнання ним своєї провини у вчиненому, визнавши їх такими, що повністю спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами. При цьому зауважив, що версія обвинуваченого про його непричетність до інкримінованих подій не знайшла свого підтвердження. 
За результатом розгляду суд першої інстанції не встановив у цьому кримінальному провадженні порушень фундаментальних права та свобод людини під час досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , що потягли б за собою недопустимість зібраних та досліджених доказів.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статей 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання, - рецидив злочину, вчинення правопорушення групою осіб за попередньою змовою (для ст. 357 КК), дані про особу винного, зокрема, те, що він раніше судимий, одружений. 
У той же час суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від призначеного за ч. 3 ст. 357 КК покарання на підставі статей 49, 74 ч. 5 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої фактично є аналогічними до доводів його та засудженого касаційних скарг, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК перевірив зазначені в ній вимоги, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні мотиви на їх спростування.
При цьому суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених судом першої інстанції та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 5 ст. 185 КК, не встановив тих порушень КПК, на які вказував захисник в апеляційній скарзі, та підтвердив доведеність винуватості ОСОБА_7 достатністю належних і допустимих доказів. Заразом апеляційний суд розцінив невизнання обвинуваченим своєї провини у вчиненому як спосіб захисту з метою уникнути покарання.
Також прослуховуванням звукозапису судового засідання від 04 квітня 2025 року встановлено, що суд апеляційної інстанції проаналізував доводи захисника про необхідність повторного дослідження доказів, та, з`ясувавши позиції сторін кримінального провадження, не знайшов для цього обґрунтованих підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК. Водночас зауважив на тому, що доводам захисника щодо допущених, на його думку, порушень буде надана оцінка в судовому рішенні.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є обґрунтованою та достатньо вмотивованою.
Крім того, суд апеляційної інстанції виконав вказівки Верховного Суду, викладені в попередній постанові, дотримавшись таким чином приписів ст. 439 КПК. 
Доводи щодо невирішення судами клопотань про визнання доказів недопустимими
Захисник у касаційній скарзі стверджував про те, що суди не вирішили подані ним клопотання про визнання зібраних стороною обвинувачення доказів недопустимими.
Згідно з положеннями ст. 89 КПК:
- суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1);
- у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч. 2);
- сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ч. 3).
Під час касаційного провадження колегія суддів установила, що:
- суд першої інстанції ретельно дослідив надані сторонами докази та виклав у вироку ґрунтовну оцінку кожному з них на предмет належності й допустимості;
- суд апеляційної інстанції у відповідь на заявлене стороною захисту клопотання про недопустимість певних доказів зазначив у судовому засіданні 04 квітня 2025 року про те, що це клопотання буде вирішено в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення, з наведенням мотивів, що знайшло своє відображення в ухвалі за результатом апеляційного провадження.
Відтак доводи сторони захисту про те, що клопотання про недопустимість доказів суди залишили нерозглянутими, є неспроможними.
Доводи щодо непідтвердження вартості викраденого майна допустимими доказами
У касаційній скарзі захисник зазначив про те, що суди не дотримались положень п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК (в редакції станом на день вчинення злочину), не визнали недопустимим доказом довідку ФОП ОСОБА_20 про вартість дублянки та спортивної сумки.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК (в редакції Закону України № 1261-VII від 13 травня 2014 року) слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
За висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433 кмо18) обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне, зокрема, тоді, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 ст. 242 КПК (в редакції Закону України № 1261-VII від 13 травня 2014 року).
Суди встановили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 таємно викрали, серед іншого, належні потерпілому ОСОБА_9 спортивну сумку, вартістю 510,56 грн та дублянку чоловічу коричневого кольору, вартістю 5 731 грн.
При цьому суди хоча й послалися на довідку ФОП ОСОБА_20 про вартість викрадених у потерпілого дублянки та сумки, на що звертав увагу захисник, проте при викладенні встановлених обставин зазначили вартість цього майна, встановлену саме на підставі висновків експерта № 459/17-25, № 460/17-25 від 17 липня 2017 року за результатом проведення судово-товарознавчої експертизи.
Тому доводи захисника про допущення судами порушень КПК при визначенні вартості викраденого майна колегія суддів уважає безпідставними. 
Доводи щодо відсутності підстав для огляду місця події - квартири потерпілого та недопустимості виявлених у ній доказів
У своїх касаційних скаргах захисник та засуджений наполягають на тому, що суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків про винуватість ОСОБА_7 урахував протокол огляду місця події від 21 квітня 2017 року, позаяк працівники поліції провели фактично слідчу дію - обшук квартири потерпілого з порушенням порядку її проведення, встановленого КПК.
Відповідно до норм статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, передбаченому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
За приписами частин 1, 2 статті 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
За наявності згоди особи, яка володіє приміщенням, закон не вимагає звернення до слідчого судді за відповідним дозволом (ч. 1 ст. 233 КПК).
У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.
Слідчу дію - огляд місця події - слід відрізняти від слідчої дії - обшуку.
Так, обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте в результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
У свою чергу огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину (постанови ККС ВС від 14 червня 2022 року у справі № 463/5551/15, від 20 червня 2023 року у справі № 756/16122/21). 
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що 21 квітня 2017 року був проведений огляд квартири АДРЕСА_2 , тобто огляд місця події, з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, а не обшук квартири, як про це зазначає сторона захисту, що підтверджується відповідним протоколом, не потребував відповідного дозволу суду.
При цьому зазначений огляд проводився за участю понятих, яким було роз`яснено їхні права та обов`язки, передбачені кримінальним процесуальним законом, що підтверджується їхніми підписами.
Крім того, власник квартири потерпілий ОСОБА_9 надав свій дозвіл на огляд помешкання.
Вилучення під час огляду слідів взуття, тканини, механізму замка вхідних дверей, визнання їх речовими доказами та дослідження їх під час проведення судово-трасологічних експертиз відповідає вимогам КПК.
Допитані в судовому засіданні поняті ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили факт своєї участі, спостерігали за послідовністю дій учасників, засвідчили відповідність змісту протоколу проведеним діям, зауважень не висловлювали.
Таким чином, доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події - квартири потерпілого з наведених підстав спростовуються встановленими обставинами та матеріалами провадження.
Доводи щодо невідкриття стороні захисту речових доказів та повернення потерпілому грошових коштів до закінчення досудового розслідування
Сторона захисту в касаційних скаргах стверджує про недопустимість речових доказів через відмову слідчого у відкритті їх під час виконання вимог ст. 290 КПК та недослідження їх у судовому засіданні.
Проте колегія суддів відхиляє їх як безпідставні з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди, обґрунтовуючи свої висновки, на речові докази не посилалися.
У касаційних скаргах відсутнє обґрунтування того, як міг вплинути на кінцевий висновок доведення винуватості засудженого факт огляду речових доказів безпосередньо судом чи стороною захисту. Не зазначено можливості встановлення жодних нових обставин, аніж ті, що встановлені іншими підтверджуючими доказами, зокрема, показаннями потерпілого, свідків, протоколами слідчих дій, відповідними висновками експертів, які були відкриті стороні захисту та досліджувалися судом, визнані належними, допустимими та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 . 
Також сторона захисту зазначає про неправомірність повернення потерпілому грошових коштів до забезпечення доступу до них після закінчення досудового розслідування.
З досліджених судами матеріалів установлено, що 01 травня 2017 року слідчий повернув ОСОБА_9 грошові кошти, ювілейні монети, що підтверджується відповідною розпискою.
Колегія суддів уважає, що такі дії слідчого в цілому відповідають приписам ч. 1 ст. 100 КПК про те, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.
Тому і в цій частині доводи захисника та засудженого необґрунтовані.
Доводи щодо неправомірності затримання ОСОБА_7 , порушення його права на захист та недопустимості результатів його особистого обшуку
У касаційних скаргах захисник та засуджений указували на те, що:
- затримання ОСОБА_7 та його оформлення відбулися без участі адвоката та без роз`яснення процесуальних прав;
- у протоколі затримання неправильно зазначено час його фактичного затримання;
- після затримання ОСОБА_7 приблизно о 10 год йому не було надано захисника протягом тривалого часу;
- вилучені у затриманого речові докази є недопустимими.
Аналізуючи встановлені судами обставини та зібрані матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту щодо того, що в протоколі затримання ОСОБА_7 не відображено дійсного часу його фактичного затримання.
Так, за цими обставинами поліцейські, отримавши інформацію про можливе вчинення квартирної крадіжки, фактично затримали ОСОБА_7 приблизно о 10 год після зупинки автомобіля, в якому він їхав разом із ОСОБА_8 .
Тому колегія суддів уважає, що ОСОБА_7 був затриманий у розумінні статті 209 КПК з 10 год 21 квітня 2017 року.
Сторона захисту стверджує, що фактично затриманій особі ( ОСОБА_7 ) не були роз`яснені права, як того вимагає ч. 4 ст. 208 КПК, зокрема, право мати захисника, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього.
Суд погоджується з тим, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке підтвердження такого роз`яснення.
Однак у даній справі не йдеться про допустимість свідчень, наданих затриманою особою, оскільки жодні відомості, які були повідомлені ОСОБА_7 у цей час, не були використані під час судового розгляду і не бралися судом при оцінці обставин справи.
Сторона захисту порушує питання про визнання недопустимими речових доказів, вилучених у ОСОБА_7 під час огляду місця події, який був фактично його особистим обшуком, через незаконність, на її думку, затримання засудженого, як і висновків експертів, зроблених за результатом їх дослідження. 
Суд звертає увагу на те, що особистий обшук особи під час затримання визнається складовою частиною її затримання в порядку ст. 208 КПК.
Підходи до оцінки допустимості показань і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, суттєво відрізняються. Під час кримінального процесу вживаються всі можливі заходи, щоб речові докази не зазнали будь-якого впливу, особливо з боку зацікавлених осіб. Ці заходи включають несподівані обшуки, невідкладне фіксування доказів під час огляду місця події, детальні правила збереження речових доказів і навіть тримання особи під вартою для перешкоджання впливу на докази. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має й обшук особи негайно після її затримання (постанова ККС ВС від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к).
Виходячи з цього, колегія суддів зазначає, що хоча при фактичному затриманні засудженого йому не було роз`яснено право зберігати мовчання і не свідчити проти себе, з обставин цієї справи в Суду немає підстав уважати, що виявлення в засудженого під час особистого обшуку речових доказів стало безпосереднім наслідком порушення цього права в значенні частини 1 статті 87 КПК.
Суд також не вважає, що ці докази отримано внаслідок порушення права на допомогу захисника, з огляду на таке.
Затримання в порядку статей 207 або 208 КПК, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією, що зумовлює й неможливість забезпечити присутність захисника в той час і в тому місці, де може відбутися таке затримання (постанова ККС ВС від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к).
Таким чином, відсутність захисника під час затримання ОСОБА_7 у випадку, передбаченому ст. 208 КПК, та під час його особистого обшуку не може вважатися порушенням кримінального процесуального закону.
Тому відсутність роз`яснення права на захисника в обставинах затримання й особистого обшуку не призвело до обмеження у користуванні правовою допомогою, оскільки ці дії могли бути проведені без участі захисника.
Враховуючи встановлені судами фактичні обставини, колегія суддів уважає, що оспорені стороною захисту докази були отримані в ході законного особистого обшуку ОСОБА_7 після його законного затримання за підозрою у вчиненні злочину, без порушень положень ч. 1 ст. 87 КПК.
Тож Суд відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість вилучених у ОСОБА_7 речових доказів, а також про недопустимість інших, похідних від них, доказів. 
Водночас доводи засудженого про незаконне, на його думку, тримання під вартою без визначення граничного терміну під час апеляційного провадження та перебування під цілодобовим домашнім арештом, загалом не впливають на законність та обґрунтованість судових рішень. 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3