Справа № 450/5680/24  Провадження № 2/450/1099/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого-судді Мусієвського В.Є.
при секретарі Расяк С.М.
з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВББ-Комфорт» про визнання майнових прав, недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,-
в с т а н о в и в:
09.12.2024 року позивач звернувся в Пустомитівський районний суд Львівської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 , у якому просив витребувати з чужого незаконного володіння останнього на його користь нежитлове приміщення площею 60,3 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2847582646060.
Мотивував позовні вимоги тим, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05.2024 року у справі № 450/1532/23, яке набрало законної сили 02.07.2024 року, задоволено його позовні вимоги та визнано за ним: майнові права на квартиру АДРЕСА_2 Горішній, Львівського р-ну, Львівської обл., на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 08.02.2018 року; майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . Горішній, Львівського р-ну, Львівської обл., на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 08.02.2018 року; майнові права на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м., загальною площею 101,7 кв.м. (будівельні/проектні номери 8.08 і 8.011, будівельна/проектна загальна площа 99,23 кв.м.), які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус/секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 02.07.2019 року. Згаданим вище судовим рішенням встановлено, що ним сплачено продавцю ТзОВ «ВББ-Комфорт» кошти за вказані комерційні приміщення у розмірі 49615 доларів США, що еквівалентно 1300409 грн., а тому він набув майнові права на згадані вище комерційні приміщення з 02.07.2019 року та як інвестор має право набуття права власності на такі після звершення будівництва і введення будинку в експлуатацію. При цьому, ознайомившись 18.11.2024 року з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та матеріалами інвентаризаційної справи БТІ, йому стало відомо, що з приміщення площею 89,4 кв.м. була відокремлена/виділена частина площею 60,3 кв.м., власником якої згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 27.02.2021 року став ОСОБА_4 , який, як на підставу внесення своїх прав у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, надав договір від 27.02.2021 року. При цьому, вказаний договір укладено після укладення 02.07.2019 року ним договору купівлі-продажу майнових прав на це приміщення, внесення за таке повної оплати і закріплення всього об`єкту нерухомості розміром 89,4 кв.м. Таким чином, закріплене за ним та визнане рішенням суду майнове право на приміщення є засвідченням його правомочності отримати право власності на це приміщення, яке на даний час неправомірно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 . З огляду на викладене вище, просив позовні вимоги задовольнити, а судові витрати стягнути з відповідача ОСОБА_4 . Повідомив, що орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу становить 30000 грн. Крім цього, заявив клопотання про витребування з матеріалів цивільної справи № 450/1532/23 Пустомитівського районного суду Львівської області інвентаризаційної справи БТІ (папка № 24717, АДРЕСА_1 ). До матеріалів позовної заяви долучив заяву про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою від 10.12.2024 року заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення площею 60,3 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 2847582646060, яке зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 .
Ухвалою від 15.01.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
11.03.2025 року позивачем ОСОБА_3 подано письмові пояснення, згідно мотивів яких просив призначити справу до судового розгляду по суті.
26.03.2025 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що позивач обґрунтовує позовні вимоги виключно наявністю рішення Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1532/23 від 29.05.2024 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на майнові права, серед іншого, на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м., загальною площею 101,7 кв.м. (будівельні/проектні номери приміщень 8.08 і 8.011, будівельна/проектна загальна площа 99,23 кв.м., координаційні осі розташування приміщення на експлікації цокольного поверху будинку - № 8.4, 8.5, 8.6, 8.7,8.8, 8.9), які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус/секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424. При цьому, у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи, встановлені судовим рішенням обставини справи не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Таким чином, покликання позивача на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України є безпідставним, а обставини, які встановлені рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області в межах справи № 450/1532/23, не мають жодного преюдиційного значення для вирішення даної справи. Вказав, що за умовами п. 2.1 договору ОСОБА_3 придбав, а ТзОВ «ВВБ Комфорт» продало майнові права на комерційне приміщення № 8.08 та № 8.011, площею 99,23 кв.м., що розташовані на 1-му поверсі у об`єкті нерухомості (багатоквартирному житловому будинку), що знаходиться у с. Горішній, Пустомитівського (Львівського) р-ну, Львівської обл., на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424. Однак, жодних доказів які б підтверджували підстави на яких ТзОВ «ВВБ Комфорт» належали майнові права, що були предметом договору, та на підставі чого, і чи мало ТзОВ «ВВБ Комфорт» право відчужувати такі, до матеріалів справи не було долучено. Зауважив, що майнові права, які були відчужені по згаданому вище договору не належали ТзОВ «ВВБ Комфорт», а отже останнє не вправі було укладати договір щодо їх відчуження. З містобудівних умов та обмежень №318-24/20 від 18.10.2016 року, дозволу на виконання будівельних робіт №ЛВ1121811451404 від 25.05.2018 року, які досліджувались судом, вбачається, що дозвіл на будівництво багатоповерхового житлового будинку у с. Горішній, Пустомитівського (Львівського) р-ну, Львівської обл., на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424 було отримано особою ОСОБА_5 . Більше того, власником вказаної вище земельної ділянки також був ОСОБА_5 , що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.05.2023 року. Таким чином, право на продаж майнових прав і об`єктів нерухомого майна мав виключно ОСОБА_5 . З врахуванням наведеного, оскільки майнові права, які були відчужені ТзОВ «ВВБ Комфорт» такому не належали, останнє не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності та не вправі було укладати договір щодо їх відчуження, а тому такий є нікчемним. Додатково вказав, що згідно п. 4.4 договору купівлі-продажу майнових прав, оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахунку на розрахунковий рахунок. Отже, в даному випадку належними доказами виконання зобов`язань позивача щодо оплати може бути виключно платіжне доручення. При цьому, до матеріалів справи не долучено жодного доказу (платіжного документу) на підтвердження оплати позивачем грошових коштів по даному договору. Більше того, ТзОВ «ВВБ КОМФОРТ» жодних коштів за вказаним договором не отримувало та доказів отримання коштів на розрахунковий рахунок чи внесення таких в касу не надано. Окрім наведеного, висновок експерта за результатами проведення технічного обстеження № 47-24 від 20.03.2024 року, який долучено позивачем, не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, оскільки з такого вбачається, що нежитлові приміщення знаходяться на цокольному поверсі, однак позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що такі розташовані на 1-му поверсі. Тобто, об`єкт нерухомості, майнові права на приміщення якого міг претендувати позивач ідентифіковані умовами договору та загальна площа таких становить 99,23 кв.м., які складаються з двох нежитлових приміщень 8.08 і 8.011, розташовані на першому поверсі об`єкта капітального будівництва. При цьому, перший поверх та цокольний поверх це різні поверхи будівлі, які не можуть бути тотожними. Проте, ні у висновку експерта, ні у рішенні суду за результатами розгляду справи, жодним чином не обґрунтовано підстав визнання за позивачем права власності на майнові права на комерційні приміщення, що розташовані на цокольному поверсі, в той час як позивачем згідно долученого договору було придбано майнові права на приміщення, що розташовані на першому поверсі. Таким чином, за позивачем визнано право на майнові права на приміщення, які ним не придбавались. Окрім наведеного, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ним не доведено, що ТзОВ «ВВБ Комфорт» укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав діяло в інтересах власника земельної ділянки чи на підставі відповідних повноважень, а відтак належним способом захисту, про який неодноразово наголошував Верховний Суд у тотожних правовідносинах, є звернення в суд із вимогами про розірвання договору та стягнення коштів, який є більш доцільним, ефективним і зможе забезпечити захист порушених прав позивача. Відтак, ОСОБА_4 не є належним відповідачем у даній справі, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Додатково повідомив, що судовий збір, який підлягав сплаті позивачем, становить 12616 грн. 17 коп.
25.07.2025 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, яка залишена без розгляду ухвалою від 28.07.2025 року. 
05.08.2025 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, яка задоволена ухвалою від 05.08.2025 року.
06.08.2025 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано заяву про зміну предмета позову та залучення ОСОБА_6 і ТзОВ «ВББ-Комфорт» в якості співвідповідачів, згідно мотивів якої просив: визнати за ОСОБА_3 майнові права на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м. (в тому числі виділене з нього приміщення площею 60.3 кв.м.), будівельні проектні номери приміщень 8.08 і 8.011, які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус\секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 02.07.2019 року; визнати недійсними договір купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, який укладений між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт» щодо приміщення площею 60,3 кв.м., договір купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо приміщення площею 60,3 кв.м., акт приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., який укладений між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт», акт приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нежитлове приміщення площею 60,3 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2847582646060; визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення площею 60,3 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2847582646060.
Мотивував зміну предмета позову та залучення ОСОБА_6 і ТзОВ «ВББ-Комфорт» в якості відповідачів тим, що 02.07.2019 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «ВББ-Комфорт» в особі директора ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 221-03-0207 на комерційні приміщення №8.08 та №8.011, загальною проектною площею 99,23 кв.м., у об`єкті нерухомості (багатоквартирному житловому будинку), що знаходиться за адресою Львівська обл., Пустомитівський (Львівський) р-н, с. Горішній, на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424. Щодо недійсності договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт», а також актів приймання-передачі, укладених між ОСОБА_4 , ТзОВ «ВББ Комфорт» і ОСОБА_6 , вказав, що після 02.07.2019 року майнові права на спірні приміщення належали лише ОСОБА_3 та тільки він міг ними розпоряджатись, жодних прав на розпорядження майновими правами ні ОСОБА_5 , ні ТзОВ «ВББ-Комфорт» вже не мали. Щодо витребування приміщень на користь ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на нежитлові приміщення повідомив, що приміщення відповідача розміром 60,3 кв.м. виникло шляхом відокремлення (виділення частини) з приміщення площею 89,4 кв.м., власником майнових прав на яке позивач ОСОБА_3 набув ще 02.07.2019 року. ОСОБА_4 протиправно зареєстрував за собою право власності на частину приміщення позивача попри наявність закріпленого за ОСОБА_3 майнового права на це майно за договором від 02.07.2019 року, судових заборон у вигляді забезпечення позовів на вчинення будь-яких дій з приміщенням позивача зі сторони забудовників та власника земельної ділянки, в тому числі заборон всім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з приміщенням, а також накладеному арешті на саму земельну ділянку, де знаходиться багатоквартирний будинок з приміщеннями, в межах кримінального провадження.
Протокольною ухвалою від 11.08.2025 року прийнято заяву представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 про зміну предмета позову та залучення ОСОБА_6 і ТзОВ «ВББ-Комфорт» в якості співвідповідачів.
22.12.2025 року відповідачем ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що ТзОВ «ВББ-Комфорт» не належали майнові права, відчужені за договором, оскільки право на продаж як майнових прав, так і об`єктів нерухомого майна належало виключно йому.
Ухвалою від 12.01.2026 року судові засідання по справі вирішено проводити в режимі відеоконференції. Дозволено представнику відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів. Доручено ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» забезпечити проведення відеоконференції за участю відповідача ОСОБА_5 в режимі відеоконференції.
29.01.2026 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано заяву про долучення письмових доказів.
Протокольною ухвалою від 02.03.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
16.04.2026 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано клопотання про витребування письмових доказів.
Протокольною ухвалою від 20.04.2026 року залишено без розгляду клопотання представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 про витребування письмових доказів. Зобов`язану сторону позивача надати оригінали документів, на підставі яких обґрунтовано позовні вимоги.
23.06.2026 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подано заяву про долучення висновку експертів, складеного 25.05.2026 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи.
29.06.2026 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заперечення на клопотання представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 про долучення письмових доказів, оскільки таке подано після півтора року з дня відкриття провадження у справі, в межах розгляду якої не заявлено клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи.
В судовому засіданні 01.07.2026 року оглянуто оригінали письмових доказів, наданих стороною позивача.
Представник позивача ОСОБА_1 , думку якого підтримав ОСОБА_3 , в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним письмово, заявлені позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Вказав, що оригінал довідки №92, виданої 02.07.2019 року ТзОВ «ВББ-Комфорт» щодо оплати позивачем грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав, знаходиться у відповідача ОСОБА_5 , яким такий документ отримано шахрайським способом. Крім цього, докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть надані у встановлений ЦПК України строк.
Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним письмово, заявлені позовні вимоги заперечив та просив відмовити у їх задоволенні.
Інші учасники розгляду справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд справи у їх відсутності не подали.
Частиною 4 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 01.07.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 10.07.2026 року.
Заслухавши пояснення та думку присутніх сторін, розглянувши матеріали цивільної справи і докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що буде збудована в майбутньому № 221-03-0207 від 02.07.2019 року, укладеного між ТзОВ «ВББ-Комфорт», як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм ЦК України. Сторони домовилися, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Горішній, кадастровий номер 46236851000:02:001:0424, за наступними характеристиками: комерційне приміщення № 8.08 та № 8.011, 1-й поверх, загальна площа 99,23 кв.м. Плановий термін закінчення будівництва IІІ квартал 2019 року. Плановий термін введення в експлуатацію ІV квартал 2019 року.
Звертаючись з даним позовом в суд, позивач покликався на те, що йому з 02.07.2019 року належать майнові права на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м., загальною площею 101,7 кв.м. (будівельні/проектні номери 8.08 і 8.011, будівельна/проектна загальна площа 99,23 кв.м.), які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус/секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, які визнані за ним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05.2024 року у справі № 450/1532/23, яке набрало законної сили 02.07.2024 року.
Водночас, постановою Львівського апеляційного суду від 14.05.2025 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05.2024 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог, а постановою Верховного Суду від 21.01.2026 року постанова апеляційної інстанції в частині позовних вимог щодо майнових прав на спірні нежитлові приміщення залишена без змін.
Відтак, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05.2024 року у справі № 450/1532/23 не має преюдиційного значення при розгляді даної справи.
У відповідності до пунктів 3.1, 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що буде збудована в майбутньому № 221-03-0207 від 02.07.2019 року, майнові права на об`єкт нерухомості закріплюються за покупцем у момент підписання цього договору і переходять у власність покупця після повної оплати. Загальна вартість майнових прав за комерційне приміщення складає 1300409 грн., що еквівалентно 49615 доларів США, які покупець зобов`язується сплатити до 01.12.2019 року.
Як вбачається зі змісту довідки №92, виданої 02.07.2019 року ТзОВ «ВББ-Комфорт», ОСОБА_3 оплатив повну вартість комерційного приміщення №8.08 та №8.011 загальною площею 99.23 кв.м. в житловому будинку в с. Горішній, Пустомитівського р-ну, Львівської обл., згідно договору купівлі-продажу майнових прав №221-03-0207 від 02.07.2019 року у сумі 1300409 грн., що еквівалентно 49615 доларів США.
Водночас, як встановлено судом під час розгляду справи, у позивача ОСОБА_3 відсутній оригінал згаданої вище довідки, яка є одним із первинних документів, що підтверджує виконання ним зобов`язання щодо повної оплати вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що буде збудована в майбутньому № 221-03-0207 від 02.07.2019 року.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.12.2015 року (провадження № 21-4266а15), договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.
У постанові Верховний Суд у постанові від 12.06.2020 року в справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18) сформував висновок, згідно якого про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунка, а також прибуткові та видаткові касові ордери в разі внесення грошей до каси підприємства.
Жодних банківських виписок про сплату ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 1300409 грн., що еквівалентно 49615 доларів США, на користь ТзОВ «ВББ-Комфорт», суду не надано, а також не заявлено клопотань про витребування інформації, що містить банківську таємницю.
Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити достовірність поданої копії оригіналу, правдивість якої викликає сумніви, оскільки відповідачами заперечується як факт здійснення позивачем повної оплати, так і належності та допустимості поданої копії довідки в якості доказу виконання договірних зобов`язань.
Згідно вимог ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
В силу вимог ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Зі змісту ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 177 ЦК України передбачено, що до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
У відповідності до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.
Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав викладено у постановах ВП ВС від 04.09.2019 року у справі № 2610/22985/2012, від 16.10.2019 року у справі № 761/5156/13-ц та постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 520/4555/17, від 26.01.2022 року у справі № 761/3462/13-ц, від 08.06.2022 року у справі № 947/25597/19, від 21.06.2022 року у справі № 947/25617/19.
Таким чином, майнове право, яке є предметом договору купівлі-продажу - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.
З огляду на викладене вище, позивач не набув у власність майнових прав на комерційні приміщення №8.08 та №8.011, загальною проектною площею 99,23 кв.м., у об`єкті нерухомості (багатоквартирному житловому будинку), що знаходиться за адресою Львівська обл., Пустомитівський (Львівський) р-н, с. Горішній, на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, оскільки такі згідно п. 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав переходять у власність покупця після повної оплати.
Крім цього, пунктами 3.2, 3.3 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що буде збудована в майбутньому № 221-03-0207 від 02.07.2019 року визначено, що після отримання продавцем декларації, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до введення в експлуатацію, продавець має надіслати покупцю повідомлення із зазначенням дати (протягом 30 днів з дня відправлення), коли покупець повинен з`явитись та фізично прийняти закінчені будівництвом об`єкти нерухомості і підписати акт приймання-передачі. Придбане покупцем комерційне приміщення має передаватись покупцю шляхом підписання між ним та продавцем акту приймання-передачі. 
Враховуючи те, що у позивача відсутній оригінал документа на підтвердження сплати грошовий коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що буде збудована в майбутньому № 221-03-0207 від 02.07.2019 року, а також те, що між продавцем і позивачем не було підписано акту приймання-передачі, суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами факту належного виконання позивачем умов договору, з якими сторони пов`язали виникнення у нього майнових прав на спірне нерухоме майно.
При цьому, суд критично ставиться до покликань сторони позивача в частині зберігання оригіналу довідки №92 від 02.07.2019 року відповідачем ОСОБА_5 , який шахрайським способом отримав такий у ОСОБА_3 , оскільки вказаний документ за своєю правовою природою є доказом на підтвердження виконання позивачем умов договору, а відтак саме позивач як особа, яка посилається на відповідні обставини як на підставу своїх вимог, повинен був забезпечити належне зберігання такого документа або вжити передбачених законом заходів для витребування оригіналу в порядку, встановленому процесуальним законом.
Окрім наведеного, саме по собі твердження про перебування оригіналу документа у володінні відповідача ОСОБА_5 не може бути достатньою підставою для визнання належною та допустимою копії документа, достовірність якої оспорюється іншою стороною спору. Крім того, позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі оригіналу довідки відповідачу ОСОБА_5 , підстав, часу та обставин такої передачі.
Що стосується долученого до матеріалів справи висновку експертів, складеного 25.05.2026 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за запитом адвоката Левицького І.В. від 14.05.2026 року експертами ТзОВ «Офіс незалежних експертиз» М. Боднар, слід вказати наступне.
Верховний Суд у постанові від 02.04.2025 року у справі № 704/88/19 зазначив, що відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, з подальшими змінами, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи, яка згідно з положеннями частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» здійснюється тільки державними спеціалізованими установами. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (частина друга статті 7 цього Закону).
Враховуючи те, що ТзОВ «Офіс незалежних експертиз» не належить до державних спеціалізованих установ, які в силу закону наділені повноваженнями на проведення почеркознавчої експертизи, висновок експертів згаданої вище юридичної особи не може вважатись належним та допустимим доказом під час розгляду справи судом, а тому такий не береться до уваги.
За аналогічних обставин суд не бере до уваги долучений стороною позивача висновок експертів, складений 12.01.2026 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за запитом ОСОБА_3 від 30.12.2025 року експертами ТзОВ «Офіс незалежних експертиз» М. Боднар, Т. Сукмановою, яким стороною позивача обґрунтовувались позовні вимоги в частині необхідності визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт» щодо приміщення площею 60,3 кв.м., договору купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо приміщення площею 60,3 кв.м., акту приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт», акту приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
При цьому, суд зазначає, що сторона позивача не була позбавлена можливості заявити клопотання в межах розгляду даної справи про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак вказаним правом не скористалась.
В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене вище, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 майнових прав на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м. (в тому числі виділене з нього приміщення площею 60.3 кв.м.), будівельні проектні номери приміщень 8.08 і 8.011, які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус\секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 02.07.2019 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17).
Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 року у справі № 753/6287/19.
Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не є інвестором спірного нерухомого майна у розумінні наведених норм права та встановлених судом обставин справи, оскільки не довів належними і допустимими доказами виконання визначених договором умов щодо повної оплати вартості майнових прав, у нього не виникло права вимоги на передачу йому спірних приміщень, а відповідно й майнових прав, які могли б трансформуватися у право власності після завершення будівництва та державної реєстрації об`єкта нерухомого майна.
Відсутність у позивача майнових прав на спірний об`єкт виключає можливість застосування будь-яких похідних способів їх захисту, зокрема визнання права власності на нежитлове приміщення площею 60,3 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2847582646060, у зв`язку із чим у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.
Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт» щодо приміщення площею 60,3 кв.м., купівлі-продажу майнових прав №014-03-1402 від 27.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо приміщення площею 60,3 кв.м., акту приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «ВББ Комфорт», акту приймання-передачі від 14.05.2021 року щодо приміщення площею 60,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , слід вказати наступне.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. 
Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
Враховуючи те, що жодні із наведених критеріїв не стосується інтересів позивача ОСОБА_3 , останній не є особою, яка може звертатись в суд з вимогами про визнання згаданих вище договорів та актів недійсними, оскільки оспорюваними договорами і актами не порушуються права позивача, зокрема законні чи майнові інтереси.
Крім цього, згадані вище договори та акти вичерпали свою дію виконанням з огляду на реєстрацію за відповідачем ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення загальною площею 60,3 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2847582646060, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 404261178 від 18.11.2024 року (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).
У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
З огляду на викладене вище, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Звертаючись із заявою про зміну предмета позову та заявляючи позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нежитлового приміщення площею 60,3 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2847582646060, представник ОСОБА_1 покликався на те, що ОСОБА_3 є власником майнових прав на комерційні приміщення площею 12,3 кв.м. та 89,4 кв.м., будівельні проектні номери приміщень 8.08 і 8.011, які знаходяться на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку (корпус\секція 8) по АДРЕСА_4 , на земельній ділянці з кадастровим номером 4623685100:02:001:0424, із 02.07.2019 року, з яких було виділене приміщення площею 60.3 кв.м., що незаконно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 .
При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_3 не набув майнові права на спірні об`єкти нерухомості.
З цього приводу слід вказати, що за змістом ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Крім цього, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння нерухомим майном, є віндикаційний позов.
Разом з тим, необхідною передумовою для задоволення віндикаційного позову є доведеність позивачем наявності у нього права власності або іншого речового права, яке підлягає захисту способами, передбаченими главою 29 ЦК України. Саме на позивача покладається обов`язок довести існування такого права та факт його порушення.
За таких обставин позивач не набув статусу власника майнових прав на спірне нерухоме майно, а тому не є належним суб`єктом права на пред`явлення віндикаційного позову в розумінні ст.ст. 387, 388, 396 ЦК України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими сторона позивача мотивувала позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.
Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачами стягненню з відповідача не підлягають.
Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позов
Відтак, в силу положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.12.2024 року, слід скасувати.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 95, 102, 141, 158, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 177, 190, 202, 207, 215, 216, 316, 319, 328, 331, 387, 388, 396, 626, 638 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд,-
у х в а л и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВББ-Комфорт» про визнання майнових прав, недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності – відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.12.2024 року.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.