Справа №201/16849/16 
Провадження № 2/201/201/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року    м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
за участі:
позивача ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Відділ реєстрації майнових прав Управління в сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна про скасування права власності, внесення відповідних записів до державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень та про реєстрацію права власності, – 

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 
В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Відділ реєстрації майнових прав Управління в сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна про скасування права власності, внесення відповідних записів до державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень та про реєстрацію права власності, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд:
Визнати недійсними та скасувати записи про державну реєстрацію прав власності на квартиру  АДРЕСА_1 здійснені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі скасованого заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 02 липня 2007 року у справі №2-2746/2007 і в подальшому на підставі угод, які були його наслідком, а саме:
- запис про державну реєстрацію права власності   ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 20493350 від 02 жовтня 2007 року, який був внесений КП «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 02 липня 2007 р. у справі №2-2746/2007
- запис про державну реєстрацію права власності  ОСОБА_5  на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 20493350 від 04 квітня 2008 року , який був внесений КП «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 лютого 2008 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_5 
- запис про державну реєстрацію права власності  ОСОБА_5  на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 155135 від 15 лютого 2013 року, індексний номер рішення 411747, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 9893912101, який був внесений Реєстраційною службою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської Міської ради Дніпропетровської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 529380 від 15.02.2013 року.
- запис про державну реєстрацію права власності  ОСОБА_2  на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису права власності 9283269 від 03 квітня 2015 року індексний номер рішення 20500211, реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 9893912101, який був внесений приватним нотаріусом Панченко Оленою Валентинівною, Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі Договору про розподіл майна подружжя, серія та номер 475, укладеного 03 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
- запис про державну реєстрацію права власності  ОСОБА_2  на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 9287106 від 03 квітня 2015 року, індексний номер рішення 20507856, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 9893912101, який був внесений приватним нотаріусом Панченко Оленою Валентинівною Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі Договору дарування частки квартири, серія та номер 494, укладеного 03 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Зобов?язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 40392181) зареєструвати право власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України 27.10.1998 року), на квартиру  АДРЕСА_1 (яке виникло на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №206 від 27.09.1993 року. 
В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що спірна квартира була приватизована у 1993 році. на підставі свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_3 від 27 вересня 1993 року, виданого Житлово – комунальним управління Міністерства промисловості України, співвласниками квартири є: він, його дружина ОСОБА_6 , його син ОСОБА_7 , та його вітчим ОСОБА_4 . Частки в спірній квартирі не розподілені. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_9 , в простій письмовій формі без його відома, підробили Договір купівлі – продажу частини спірної квартири відповідно до якого ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їх частки у квартирі.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 липня 2007 року № 2-2746/2007 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа – ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено, та визнано дійсним договір купівлі-продажу частин зазначеної квартири, укладений 20 листопад 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру в цілому, зобов`язано ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .
Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 02 липня 2007 року КП «ДМБТІ» за ОСОБА_4 в цілому на підставі вказаного заочного рішення. 02 жовтня 2007 року КП «ДМБТІ» ДОР зареєструвало особисте право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.
29 лютого 2008 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі – продажу спірної квартири з ОСОБА_5 , який був зареєстрований нотаріусом. Дана угода існувала лише на папері, оскільки він і дальше продовжував проживати в спірній квартирі та ні про що не здогадувався до поки 02 квітня 2008 року його незаконно виселили з його власності, змінивши там замки.
Саме тоді він дізнався про заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, після чого звернувся з заявою про його скасування. 
04 квітня 2008 року КП ДМБТІ ДОР зареєструвало право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 ..
02 жовтня 2008 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська в справі 2- 2746/2007 було скасовано. 
01 грудня 2008 року він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі – продажу спірною квартири від 29 лютого 2008 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним та про його вселення. Після усунення недоліків повторно звернувся 19 січня 2009 року з аналогічним позовом.
23 січня 2009 року ухвалою Жовтневого районного суду в справі № 2-1786/2009 було постановлено ухвалу про заборону КП ДМБТІ ДОР реєстрації права власності на спірну квартиру.
В справі № 2-1786/2009 ОСОБА_5 звернулася з зустрічними позовними вимогами про визнання права власності на квартиру.
Рішенням суду від 29 вересня 2011 року справа № 2-240/2011 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 29 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру. У задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 , про визнання права власності – відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року змінено та визнано недійсним в  частині. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 вересня 2012 року постанова апеляційного суду без змін.
26 вересня 2013 року постановою Дніпровського окружного адміністративного суду по справі № 804/11495/13 зобов`язано Жовтневий РВ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію його місця проживання в кв. АДРЕСА_1 . Ухвалою від 03 липня 2014 року Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду постанова від 26 вересня 2013 залишено без змін.
Оскільки договір купівлі – продажу від 29 лютого 2008 року на підставі якого ОСОБА_5 отримала право власності на квартиру рішенням суду визнано недійсним в частині, запис про право власності на квартиру за ОСОБА_5 в Державному реєстрі прав власності скасовано не було, скориставшись цим остання 15 лютого 2013 року отримала новий правовстановлюючий документ на квартиру Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 від 15 лютого 2013 року. Перед тим як видати новий правовстановлюючий документ на квартиру ОСОБА_5 державний реєстратор повинна була витребувати документи на квартиру, які знаходяться в КП ДМБТІ ДОР, проте цього зроблено не було, а тому свідоцтво було видано протиправно.
Отже недобросовісний набувач ОСОБА_5 вдруге присвоїла собі право власності на квартиру.
14 лютого 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом зупинення права власності ОСОБА_1 на частину спірного майна та визнання права власності на квартиру справа № 201/1978/13, отже ОСОБА_5 вдруге звертається до суду з визнання за нею права власності. в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Реєстраційний запис про право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру залишається не скасованим.
Відсутність у нього технічного паспорту на квартиру, було перешкодою для його звернення в реєстраційну службу для реєстрації права власності на спірну квартиру. Лінецькі навмисно не давали йому доступу до квартири техніку.
При черговому намаганні вселитися в квартиру він дізнався що власником квартири вже є ОСОБА_2 , його право власності було зареєстроване в Державному реєстрі прав власності. Передача квартири від ОСОБА_12 до Лінецького є черговою крадіжкою прав власності. 
17 квітня 2015 року він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про розподілу майна від 03 квітня 2015 року укладеного між Лінецькою та Лінецьким справа № 201/6362/15 в ході слухання якої йому стало відомо про існування Свідоцтва про право власності Лінецької від 15 лютого 2013 року, після чого уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним вказане свідоцтво.
23 лютого 2016 року рішенням суду в справі № 201/6362/15 було визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 від 15 лютого 2013 року в  частині, визнано недійсним договір дарування в  частині та витребувано із незаконного володіння на користь ОСОБА_1  частину квартири.
Після винесення вказаного рішення він звернувся до відділу реєстрації майнових прав в сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради проте, йому було роз`яснено, що йому необхідно звернутися до суду з вимогою про скасування реєстраційних записів про право власності ОСОБА_2 та відновлення реєстрації права власності ОСОБА_1 .
Отже реєстраційна служба не скасувала реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі судового рішення у справі № 201/6362/15 та не зареєструвала його право власності на  частину спірної квартири.
Виділ частини в натурі в даній квартирі не можливо, що підтверджується висновком експерта проведено у цивільній справі № 201/1978/13.
Наразі його місце реєстрації відновлено в спірній квартирі 01 вересня 2014 року та рішення про його вселення також виконано. З 26 квітня 2016 року він вважається вселеним в квартиру проте він не має змоги там мешкати, оскільки ОСОБА_12 йому в цьому перешкоджають.
Тому він змушений був звернутися до суду з даним позовом в якому просить суд визнати недійсними та скасувати записи про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 в державному реєстрі на підставі заочного рішення суду яке в подальшому було скасоване, ОСОБА_5 внесених в Державний реєстр від 15 лютого 2013 року та ОСОБА_2 від 03 квітня 2015 року, зареєструвати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .
Так рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53200822 від 20 липня 2020 року йому було відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_4 та зазначено що згідно пошуку відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено що право власності зареєстровано за іншою особою 
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53224864 від 21 липня 2020 року йому відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 29 лютого 2008 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки зазначений запис було припинено у зв`язку з відчуженням долі та переходу права власності.
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53280928 від 24 липня 2020 року йому відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_5 яка була внесена на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 лютого 2013 року, у зв`язку з тим що даний запис погашено у зв`язку з переходом права власності.
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53353610 від 29 липня 2020 року йому відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_2 який було внесено не підставі договору поділу майна подружжя від 03 квітня 2015 року, так як немає технічної можливості скасувати в частині 1/4.
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53373538 від 30 липня 2020 року йому відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_2 який було внесено не підставі договору дарування від 03 квітня 215 року, оскільки не мають технічної можливості скасувати в частині 1/4.
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53539568 від 10 серпня 2020 року йому відмовлено у реєстрації права власності за ним на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 27 вересня 1993 року, оскільки із наданих заявником документів не можливо встановити набуття ним право власності.
Позивач пославшись на вимоги ст. 215, 317, 319, 321, 658, 338, 216 ЦК України просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 4-42, т.2 а.с. 47-77, т. 4 а.с. 18-45)

15 січня 2021 року представником відповідача ОСОБА_13 подано відзив на позовну в якій останні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог застосувавши до вимог про скасування державної реєстрації проведеної на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2007 р. у справі №2-2746/2007, реєстраційний номер 20493350 від 02.10.2017 р. та на підставі Договору купівлі – продажу квартири від 29 лютого 2008 р., реєстраційний номер 20493350 від 04.04.2008 р та до вимог про визнання права власності за позивачем строк позовної давності.
Позивач просив суд визнати недійсними державну реєстрацію, проте чинним законодавством не встановлено можливість визнання недійсною державної реєстрації.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена закопом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зі змісту ст.215 ЦК України слідує, що недійсним може були виключно правочин.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державу реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
Згідно до 5. ст.12 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомостей з Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.
Отже державна реєстрація не є правочином, а є визнанням і підтвердження державою фактів зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом знесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме з викладеного слідує, що записи в державному реєстрі речових прав можливо скасовувати, але ніяк не визнавати недійсними, на відміну від правочинів.
Таким чином, вимога про визнання державної реєстрації недійсною не підлягає задоволенню.
Дійсність Правовстановлюючих документів, на підставі якого була придбана спірна квартира підтверджена рішенням судів 3-х інстанцій.
В своїй уточненій позовній заяві позивач ставить під сумнів дійсність Договору купівлі-продажу квартири, АДРЕСА_1 укладеного 29.02.08 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проте його дійсність в 3/4 частинах встановлено низкою судових рішень, та підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.11 р. у справі №2-240/2011, яким визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 29.02.08 р. між ОСОБА_4 та Лінецькою, Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.01.12 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.11 р. у справі №2-240/2011 скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 29.02.08 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 недійсним в частині, що належить ОСОБА_15 згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93 р.
Ухвалюючи вказану ухвалу, апеляційний суд зазначив наступне: «Між тим, вирішуючи питання про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 29.02.08 р., судом не було враховано, що позивачу ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93 р., яке є чинним, належить спірної квартири. Інші співвласники квартири договір не оскаржували, довіреності на звернення до суду з відповідними заявами позивачу не надавали. Таким чином, суд помилково дійшов до висновку про визнання оспорюваного договору недійсним в цілому».
Вказана ухвала переглядалась в ВССУ та залишилась чинною.
З викладеного вбачається, що правовстановлюючий документ на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру в частині 3/4 є чинним.
Передумовою для скасування права власності ОСОБА_2 окрім іншого, є визнання недійсним вказаного договору. Проте в задоволенні відповідних позовних вимог ОСОБА_15 , було відмовлено.
Як наслідок підстави для задоволення позову у даній справі - відсутні.
Крім того, однією з позовних вимог ОСОБА_1 є скасування права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру. Проте па даний час ОСОБА_5 не є власником квартири, а отже дана вимога є безпідставною.
ОСОБА_2 на законних підставах володіє частини спірної квартири.
ОСОБА_5 було здійснено реконструкцію спірної квартири, про що після введення квартири в експлуатацію Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. індексний номер 529380 від 15.02.13 р., на підставі якого остання володіла спірною квартирою в цілому.
03.04.15 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір про поділ майна подружжя посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого за реєстровим номером 475 за яким ОСОБА_2 набув право власності на частини спірної квартири.
03.04.15 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 03.04.15 р.. посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого за реєстровим номером 475, за яким ОСОБА_2 набув право власності на частини спірної квартири та став її одноособовим власником.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.16 р. і справі №201/6362/15 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухомо майно індексний номер 529380, видане 15.02.13 р. Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 в ч. частки квартири, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93 р.: визнано недійсним договір про поділ майна подружжя від 03.04.15 р., укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого за реєстровим №475, в частині частки квартири що належить ОСОБА_1 на підставі про право власності на житло від 27.09.93 р.; Визнано недійсним Договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 03.04.15 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського, міського нотаріального округу Панченко О.В., ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93 р.; Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_3 . Вказане рішення було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 у вказаній справі просив визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.02.13 р, Договір дарування частки квартири та Договір про поділ майна подружжя недійсними в цілому.
В свою чергу, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 23.02.16 р. у справі №201/6362/15ц задовольняючи позовні вимоги частково виходив з наступного: «Так як свідоцтво, на підставі якого діяла ОСОБА_5 укладаючи оспорюваний договір про поділ майна подружжя, підлягає визнанню недійсним в частині, що належить позивачу, то самі договори про поділ майна подружжя та дарування частки від 03.04.15 р. укладені між відповідачами ОСОБА_14 та ОСОБА_2 , підлягають визнанню недійсними в частині, що є власністю позивача» тобто в 1/4 частині.
З викладеного вбачається, що правовстановлюючі документи - Договір про поділ майна подружжя та Договір дарування, на підставі яких ОСОБА_2 володіє спірною квартирою в частині є дійсними (т.3 а.с. 209-214, 222-227 )

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 
30 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Відділ реєстрації майнових прав Управління в сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна про скасування права власності, внесення відповідних записів до державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень та про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 4-45).
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 листопада 2016 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ткаченко Н.В. (т. 1 а.с. 1).
02 грудня 2016 року ухвалою судді Ткаченко Н.В. позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення виявлених недоліків (т. 1 а.с. 106).
Після усунення виявлених недоліків ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 117).
11 липня 2017 року ухвалою судді провадження у справі було закрито, оскільки даний спір належить до юрисдикції адміністративного суду (т. 1 а.с. 200-201).
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду від 11 липня 2017 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с. 236-240).
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 грудня 2017 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Трещову В.В. (т. 1 а.с. 243.
14 грудня 2017 року ухвалою судді Трещова В.В. цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду ( т. 1 а.с .244).
Розпорядженням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська № 64 від 23 липня 2018 року у зв`язку з перебуванням судді Трещова В.В. на тривалому лікарняному дану цивільну справу згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілено судді Федоріщеву С.С. (т. 2-а.с. 102-103).
Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 27 липня 2018 року дану цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання (т. 2 а.с. 104).
26 вересня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності (т. 2 а.с. 229-230).
06 листопада 2019 року позивачем подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог (т. 2 а.с .237-247).
Ухвалою суду від 20 січня 2020 року провадження у справі було закрито у зв`язку з тим що дана справа підлягає розгляду за правилами адміністративної юрисдикції (т.3 а.с. 20-22).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року, ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2020 року про закриття провадження у справі залишено без змін (т. 3 а.с. 85-91).
21 жовтня 2020 року Постановою Верховного Суду ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року скасовано справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 3 а.с .192-194).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2020 року цивільну справу розподілено судді Демидовій С.О. (т. 3 а.с. 197).
26 листопада 2020 року ухвалою судді цивільну справу прийнято до свого провадження, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні (т. 3 а.с. 199-200). 
13 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 4 а.с. 68-69).
09 грудня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі 201/11007/21 (т. 4 а.с. 141-143).
Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року клопотання про зупинення задоволено провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі №201/10017/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи – Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними свідоцтва та розпорядження (т. 1 а.с. 148-149).
24 червня 2025 року ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення провадження у справі (т. 4 а.с. 158-159).
Ухвалою судді від 26 червня 2025 року провадження у справі поновлено (т. 4 а.с. 166- 167).
22 вересня 2025 року відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Верховний Судом касаційної скарги у справі №201/10017/21 (т. 4 а.с. 178-179).
22 вересня 2025 року провадження у справі зупинено до розгляду касаційної скарги у справі № 201/16849/16 (т.195-197).
21 січня 2026 року позивачем подано клопотання про відновлення провадження у справі (т. 4 а.с. 204-205).
23 січня 2026 року провадження у справі відновлено (т. 4 а.с. 222-223)
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, пояснивши що квартира вибула з його володіння поза його волею. Відповідачі тривалий час перешкоджають йому у праві користуватися його власністю, та наразі він позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на квартиру, у зв`язку з чим просить визнати недійсними записи про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачами та зобов`язати Департамент зареєструвати його право власності.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог вважаючи їх необгрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню, підтримавши подання письмові заперечення.

Фактичні обставини встановленні судом 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року квартира АДРЕСА_1 належить на спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7  (т. 1 а.с. 46).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2007 року у цивільній справі № 2-2746/2007 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа – ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено, та визнано дійсним договір купівлі-продажу  частин зазначеної квартири, укладений 20.11.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру в цілому, зобов`язано ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 49-52).
Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 02.10.2007 року КП «ДМБТІ» за ОСОБА_4 в цілому на підставі вказаного заочного рішення (т. 1 а.с. 53).
29.02.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, та цей договір був посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1952 (т. 1 а.с .54-62).
Право власності на вказану квартиру було зареєстровано КП «ДМБТІ» за ОСОБА_5 в цілому на підставі укладеного договору купівлі-продажу 04.04.2008 року (т. 1 а.с. 63).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2008 року по справі № 2-п-47/2008 за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 02.07.2007 року у цивільній справі № 2-2746/2007 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа – ВГІРФО Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, зазначене заочне рішення від 02.07.2007 року було скасовано, а ухвалою від 19.11.2008 року у цій справі, позов залишено без розгляду (т. 1 а.с. 65-66).
23 січня 2009 року ухвалою суду в справі № 2-1786/2009 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 67).
29 вересня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська в справі № 2-240/2011 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 29 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5  та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_4 , Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності – відмовлено (т. 1 а.с. 68-72).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі – продажу задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 29 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5  та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 недійсним в частині  його частини, що належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 вересня 2012 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін (т. 1 а.с. 75-76)
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2013 року справа № 804/11495/13 адміністративний позов ОСОБА_1 до Жовтневого районного відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання відмови у реєстрації місця проживання протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено. Визнано відмову Жовтневого районного відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 – протиправною. Зобов`язати Жовтневий районний відділ Головного Управління Державної Міграційної служби України в Дніпропетровській області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с .77-83).
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року в справі № 804/11495/13 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2013 року – залишено без змін (т. 1 а.с. 84-85) 
01 вересня 2014 року поновлено позивачу місце реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , на підтвердження чого позивачем надано копію паспорта (т. 1 а.с. 86).
15 лютого 2013 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за  ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 87).
03 квітня 2015 року на підставі договору дарування частки квартири від 03 квітня 2015 року право власності на частки квартири зареєстроване за ОСОБА_2  (т. 1 а.с. 92-93).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року справа № 201/6362/15 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання правочинів недійсними задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 529380, видане 15 лютого 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Визнано недійсним договір про поділ майна подружжя від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Ольгою Валентинівною, зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Визнано недійсним договір дарування  частки квартири АДРЕСА_1 від 03 квітня 2015 року, укладений між  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Ольгою Валентинівною, зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  частки квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 94-95).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року справа № 201/6362/15 залишено без змін (т. 1 а.с. 96-98).
Рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради від 05 вересня 2016 року № 31222576 розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування права власності за ОСОБА_5 відмовлено оскільки наразі власником нерухомого майна значить інша особа (т. 1 а.с. 99)
Рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради від 29 вересня 2016 року № 31626052 розглянувши заяву ОСОБА_1 про реєстрацію права власності , відмовлено оскільки подані документи не відповідають вимогам законодавства, а саме рішення суду справа № 201/6362/15 не набрало законної сили, окрім того встановлено що державна реєстрація договорів частини була проведена приватним нотаріусам та не внесено зміни державного реєстру (т. 1 а.с. 100).
10 жовтня 2016 року Рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради № 31799261 відмовлено ОСОБА_1 у скасуванні права власності за ОСОБА_4 , оскільки в реєстрі власником є інша особа (т. 1 а.с. 101)
06 жовтня 2016 року на звернення ОСОБА_1 приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. повідомила, що з наданих документів для реєстрації права власності на1/4 частину спірної квартир за ним, відсутнє відповідно рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на відповідну частку та припинення права власності на відповідну частку ОСОБА_2 , крім того відсутній оригінал свідоцтва про право власності на квартиру (т. 1 а.с. 102-103).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 18 травня 2018 рік право власності на кв. АДРЕСА_1 03 квітня 2015 року зареєстровано спільна часткова за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03 квітня 2015 року та за ОСОБА_2 на підставі договору про поділ майна подружжя від 03 квітня 2015 року (т. 2 а.с. 78-80).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2015 року справа № 201/1978/13  ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовлено (т. 2 а.с. 81-85).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2015 року залишено без змін (т. 2 а.с. 86-87).
06 квітня 2011 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області справа № 22-4976/11 відмовлено ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло (т. 2 а.с. 1847-186).
05 грудня 2011 року ухвалою Дніпропетровської області відмовлено ОСОБА_5 в перегляді рішення апеляційного суду від 06 квітня 2011 року (т. 2 а.с. 187-188). 
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53200822 від 20 липня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_4 та зазначено що згідно пошуку відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено що право власності зареєстровано за іншою особою (т. 4 а.с. 46).
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53224864 від 21 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 29 лютого 2008 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки зазначений запис було припинено у зв`язку з відчуженням долі та переходу права власності (т. 4 а.с. 47.)
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53280928 від 24 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_5 яка була внесена на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 лютого 2013 року, у зв`язку з тим що даний запис погашено у зв`язку з переходом права власності (т. 4 а.с. 48).
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53353610 від 29 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_2 який було внесено не підставі договору поділу майна подружжя від 03 квітня 2015 року, так як немає технічної можливості скасувати в частині  (т. 4 а.с. 49).
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53373538 від 30 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні реєстраційного запису про право власності ОСОБА_2 який було внесено не підставі договору дарування від 03 квітня 215 року, оскільки не мають технічної можливості скасувати в частині  (т. 4 а.с. 50).
Рішенням Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 53539568 від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації права власності за ним на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 27 вересня 1993 року, оскільки із наданих заявником документів не можливо встановити набуття ним право власності (т. 4 а.с. 51).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Згідно з абзацом першим частини першої, частинами другою та третьою статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена на підставі заочного рішення суду, яке згодом було скасоване, на підставі договору купівлі – продажу від 29 лютого 2008 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який в частині рішенням суду був визнаний недійсним, на підставі свідоцтва про право власності від 15 лютого 2013 року, яке рішенням суду в частині визнано недійсним, на підставі договору про розподіл майна подружжя від 03 квітня 2015 року який в частині визнано недійсним та на підставі договору дарування частки квартири від 03 квітня 2015 року, який рішенням суду в частині було визнано недійсним, дані реєстрації порушують його права та законні інтереси на розпорядження належним йому об`єктом нерухомості, а тому просив суд визнати недійсними записи про державну реєстрацію вчиненні не підставі недійсних правочинів та зобов`язати Департамент зареєструвати за ним право власності на квартиру.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див.: пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зроблено висновки про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) та постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Такі висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Також у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Так, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року справа № 201/6362/15 визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 529380, видане 15 лютого 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Визнано недійсним договір про поділ майна подружжя від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Ольгою Валентинівною, зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Визнано недійсним договір дарування  частки квартири АДРЕСА_1 від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Ольгою Валентинівною, зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині  частки квартири, що належить ОСОБА_1  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.93, та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  частки квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду від 23 лютого 2016 року в справі № 201/6362/15 залишено без змін апеляційним судом та відповідно до наведеної практики Верховного Суду є належним способом захисту порушеного права позивача стосовно його майна та підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру стосовно його права власності.
Натомість обраний спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді визнання недійсними записів та зобов`язання зареєструвати право не відповідає вимогам закону та є неефективним, оскільки у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно не є необхідним для відновлення права позивача.
До того ж суд зауважує що відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 29 вересня 2016 року № 31626052 державний реєстратор зазначив, що під час розгляду наданих ОСОБА_1 документів для проведення реєстрації права власності, було встановлено, що рішення суду в справі № 201/6362/15 не набрало законної сили.
У пункті 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, частина третя статті 26 Закону № 1952-IV встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 17 квітня 2019 року у справ № 916/675/15, від 23 листопада 2023 року у справі № 910/10496/22).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), на які посилався заявник у касаційній скарзі.
З огляду на викладене право власності позивача не підлягало захисту шляхом скасування рішень (записів) про державну реєстрацію спірного майна, оскільки сама собою державна реєстрація не була підставою виникнення у відповідачів права власності, такою підставою вибуття з володіння позивача майна виступали рішення суду та договори , які вже рішеннями судів визнанні недійсними в 1/4 частині.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають повністю.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України 
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 141, 258, 259, 263, 265, 355 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Відділ реєстрації майнових прав Управління в сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна про скасування права власності, внесення відповідних записів до державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень та про реєстрацію права власності залишити без задоволення. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 20 липня 2026 року 

Суддя   С.О. Демидова