ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року
м. Київ

справа № 947/13725/24

провадження № 61-4743св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст вимог заяви

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в графі мати зазначена ОСОБА_2 . Відомості про батька в актовому записі про народження записані на підставі статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України) зі слів матері. Свідоцтво про народження йому було видано повторно у грудні 2020 року у зв`язку із втратою оригіналу.

Вказував, що проживав та проживає, не маючи паспорта громадянина України, в школі не навчався та не отримував будь-якої іншої освіти, офіційно ніде не працював, займався домашнім господарством, вважаючи, що подібний спосіб життя є характерним для ромської громади, членом якої він є. Він проживав зі своїм біологічним батьком - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свою матір - ОСОБА_2 він не знав, оскільки пішла від них з батьком коли йому було приблизно 9 місяців і до цього часу не повернулася. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року у справі № 947/27038/21 ОСОБА_2 було визнано безвісно відсутньою.

З 2011 року вони з ОСОБА_4 проживають однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, оскільки не можуть офіційно зареєструвати шлюб у зв`язку із відсутністю у нього паспорта громадянина України. Вони з ОСОБА_4 мають двох спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При реєстрації народження дітей у зв`язку із відсутністю у нього громадянства України, матір дітей зареєструвала їх на своє прізвище, а відомості про батька записані відповідно до статті 135 СК України. Прізвище дітей зазначено матері ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), а по-батькові вказано його.

Посилався на те, що у 2023 році він звернувся до Болградського районного відділу ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України, до якої надав всі наявні у нього документи, а також зазначав, що раніше заяву про отримання паспорта громадянина України не подавав. У видачі паспорта йому було відмовлено у зв`язку із тим, що його особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.

Він разом зі своєю родиною проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору оренди квартири (житлового приміщення), укладеного між ОСОБА_4 та власником житла - ОСОБА_8 .

Встановлення даного факту йому необхідно для отримання паспорта громадянина України.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд встановити факт того, що він, особа без громадянства, з дня свого народження проживав на території України, у тому числі, і станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), а також проживав в Україні станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) і не набував громадянства іншої держави.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року заяву ОСОБА_9 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , особа без громадянства, з дня свого народження проживав на території України, у тому числі, і станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), а також проживав в Україні й станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) і не набував громадянства іншої держави.

Задовольняючи заяву ОСОБА_9 суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, вважав доведеним факт постійного проживання заявника на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Встановлення цього факту необхідне заявнику для отримання паспорта громадянина України.

Районний суд застосував відповідні норми Закону України «Про громадянство України», Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року змінено, виключивши з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , особа без громадянства, з дня свого народження проживав на території України, у тому числі, і станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», тобто 13 листопада 1991 року.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_1 , викладені у заяві, про те, що станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України, доведені належними та допустимими доказами, а тому наявні правові підстави для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком районного суду про необхідність встановлення факту постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», тобто 13 листопада 1991 року, оскільки якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку, що узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року, постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви  ОСОБА_9 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У квітні 2026 року касаційна скарга ГУ ДМС України в Одеській області надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргуякий за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ГУ ДМС України в Одеській області мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання  ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки заявник не надав належних і допустимих доказів, які підтверджували б факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року

Вказує, що заявник звернувся до Болградського районного відділу ДМС України в Одеській області щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку із оформленням паспорта громадянина України у виглядіID-картки вперше, за результатами розгляду якої листом від 07 жовтня 2023 року особу  ОСОБА_1 не встановлено та повідомлено заявника про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України; роз`яснено, що він має право повторно звернутися із заявою у разі зміни або усунення обставин, на підставі яких йому було відмовлено у наданні адміністративної послуги щодо оформлення паспорта громадянина України.

Посилається на те, що результат встановлення факту постійного проживання на території України впливає на процедуру набуття заявником громадянства України. Провадження за заявами з питань набуття громадянства входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є ГУ ДМС України в Одеській області. Оскільки прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, вважає, що встановлення факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року свідчать про наявність спору про право, що унеможливлює розгляд такої заяви у порядку окремого провадження.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ГУ ДМС України в Одеській області вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від, 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повторно 17 грудня 2020 року, актовий запис від 13 вересня 1990 року № 1384. У свідоцтві про народження у графі батько зазначено - ОСОБА_10 , а матір`ю - ОСОБА_11 (а. с. 12).

ОСОБА_9 з дитинства проживав зі своїм батьком - ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 ; нетривалий час проживав у с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, у с. Новоградівка Одеського району Одеської області у родичів, а також на АДРЕСА_3 (а. с. 14-16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть останнього серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09 січня 2024 року (а. с. 28).

Відповідно до довідки Нерубайського академічного ліцею № 2 Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області від 27 грудня 2022 року № 217/01-17 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчався у Нерубайській загальноосвітній школі № 2 І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області з 01 вересня 2004 року до 24 листопада 2004 року (а. с. 13).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання фізичної особи безвісті відсутньою задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженку м. Одеси, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , безвісно відсутньою (справа № 947/27038/21) (а. с. 17-20).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ГУ ДМС України в Одеській областізадоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає визначення, зокрема, таких термінів: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності законом про громадянство є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

У частині першій статті 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

У пункті 44 Порядку встановлено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Звертаючись до суду із цією заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_9 просив встановити факт його проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) і 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом України «Про громадянство») з метою отримання паспорта громадянина України.

Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22(провадження № 61-12995сво22).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши належну правову оцінку доводом заявника та наданим ним доказам на підтвердження своїх вимог, дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження  ОСОБА_1 факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку, що такий факт матиме для заявника юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій про задоволення заяви  ОСОБА_9 , оскільки судами правильно застосовані положення статті 315 ЦПК України до спірних правовідносин, виходячи зі встановлених обставин.

При цьому апеляційний суд правильно зазначив про відсутність необхідності встановлення факту постійного безперервного проживання ОСОБА_1 на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», тобто 13 листопада 1991 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22(провадження № 61-12995сво22) вказано: якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;
встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Посилання касаційної скарги на існування спору про право колегія суддів відхиляє, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання ОСОБА_9 паспорта громадянина України. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, зробленим у постановах від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, від 31 липня 2024 року у справі № 523/16431/22, від 22 вересня 2025 року у справі № 501/3550/22 (провадження № 61-6708св25).

За встановлених обставин, узагальнені висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, на які посилалось ГУ ДМС в Одеській області, як на підставу касаційного оскарження. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Незгода ГУ ДМС України в Одеській області із висновками судів щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та суду апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення, з урахуванням вказаних змін, та постанову - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областізалишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року, у незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник