Іменем України
РІШЕННЯ

10 липня 2026 року 	м. Чернігів	справа  № 927/277/26(731/26/26) 	
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Фесюри М.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу 
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА",
бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 41084239, 
до відповідача: ОСОБА_1 , 
РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , 
про стягнення 52 037,55 грн, 
у межах справи №927/277/26 
За заявою боржника,
Боржник: ОСОБА_1 , 
РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , 
e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
За участі керуючого реструктуризацією, арбітражної керуючої Белінської Наталії Олександрівни, свідоцтво №190 від 12.02.13, ід. код НОМЕР_2 , 21050, м. Вінниця, вул. Миколи Оводова, 38, к.305, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи
без повідомлення (виклику) сторін;
Обставини справи:
У провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває справа №927/277/26 про неплатоспроможність фізичної особи - ОСОБА_1 .
Так, ухвалою від 07.04.26, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи - ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника з 07.04.26, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника з 07.04.26. Керуючим реструктуризацією боржника призначено арбітражну керуючу Белінську Н.О., призначено попереднє засідання.
07.04.26 на офіційному веб порталі судової влади України оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність за №78980.
Ухвалою суду від 18.06.26, за наслідками попереднього засідання, зокрема, постановлено визнати кредиторами у справі №927/277/26 по відношенню до фізичної особи - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ): 
1-Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ 14360570, вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001) з грошовими вимогами на суму 45708,69 грн - вимоги другої черги, та 5324,80 грн витрат на сплату судового збору (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів).
2-Акціонерне товариство "Універсал Банк" (код ЄДРПОУ 21133352, вул.Оленівська, буд. 23, м. Київ, 04080) з грошовими вимогами на суму 62 947,83 грн - вимоги другої черги, та 5324,80 грн витрат на сплату судового збору (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів).
3-Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЛ.ЕН.ГРУП" (код ЄДРПОУ 41240530, вул.Ірининська, буд. 5/24, офіс 89, м. Київ, 01001) з грошовими вимогами на суму 91428,90 грн - вимоги другої черги (є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів), 5324,80 грн витрат на сплату судового збору та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів).
Грошові вимоги Акціонерного товариства "Універсал Банк" (код ЄДРПОУ 21133352, вул.Оленівська, буд. 23, м. Київ, 04080) у розмірі 7811,40 грн (пеня) - відхилити.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
13.01.26 Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" звернулось до Варвинського районного суду Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_1 41 633,68 грн заборгованості за Договором №518056-КС-001 про надання кредиту від 03.12.24.
У позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" просить витребувати у Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" докази у вигляді рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № НОМЕР_3 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я ОСОБА_1 ; виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_3 за період з 03.12.2024 року (дата видачі кредиту) по 20.05.2025 року (дата закінчення терміну кредитування).
Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 16.01.26 у справі №731/26/26, зокрема, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення 41 633,68 грн заборгованості, задоволено клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про витребування доказів.
Згідно поданого 12.02.26 до Варвинського рійонного суду Чернігівської області відзиву на позовну заяву, відповідач проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що: в матеріалах справи відсутні докази фактичного надання кредиту; в матеріалах справи відсутні докази належного укладення електронного договору; заявлені до стягнення проценти є очевидно неспівмірними; після спливу строку кредиту договірні проценти не нараховуються; позов поданий формально та без належної доказової бази. 
Як свідчать матеріали справи, 30.01.26 на адресу Варвинського районного суду Чернігівської області на виконання вимог ухвали суду від 16.01.26 надано витребувану судом інформацію. 
Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 20.04.26 цивільну справу №731/26/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення 41 633,68 грн заборгованості за Договором №518056-КС-001 про надання кредиту від 03.12.24 передано до Господарського суду Чернігівської області на підставі ч.3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки на розгляді у господарському суді перебуває справа №927/277/26 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність. 
11.05.26, до господарського суду Чернігівської області надійшла справа №731/26/26 (суддя Савенко А.І.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення 41 633,68 грн заборгованості за Договором №518056-КС-001 про надання кредиту від 03.12.24.
У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.05.26 справу №731/26/26 передано на розгляд судді Фесюри М.В.
Відповідно до ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.05.26 справу №731/26/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення 41 633,68 грн заборгованості за Договором №518056-КС-001 про надання кредиту від 03.12.24 прийнято до розгляду у позовному провадженні в межах справи №927/277/26 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , присвоєно номер №927/277/26 (731/26/26), визначено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам надано строк для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив.
Частиною 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала суду від 12.05.26 направлена позивачу та відповідачу до їх електронних кабінетів в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" та згідно довідок про доставку електронного листа, роздрукованих з комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду", доставлена до електронних кабінетів сторін (позивачу 13.05.26 17:41, відповідачу 13.05.26 17:41).
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Враховуючи вищенаведені положення ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 12.05.26 є такою, що отримана сторонами 14.05.26.
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, відзиву не надав.
Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Згідно з ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:
03.12.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" та ОСОБА_1 укладено договір №518056-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаного у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" 03.12.2024 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору кредиту, 03.12.2024 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію на умовах визначених офертою. 
ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-0744 на номер телефону НОМЕР_4 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено.
Відповідно до п. 2.1. договору кредиту ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 22000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності (далі - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правилами надання споживчих кредитів (надалі - Правила).
Згідно з умовами договору кредиту сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою (стандартна ставка) та становить 1 процент за кожен день користування Кредитом (п. 2.4. договору кредиту). 
Умови нарахування процентів передбачені у Розділі 4. 
У розділі 4 договору кредиту встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов договору кредиту. 
Відповідно до п. 5.1. Правил, які відповідно до пункту 10 договору кредиту є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов договору кредиту.
Згідно з п. 2.11. договору кредиту денна процентна ставка становить 0,86 процентів.
Суд установив, що ТОВ ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало Позичальникові грошові кошти в розмірі 22 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_3 (Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті).
Відповідне перерахування коштів підтверджується також банківською випискою за період з 03.12.2024 по 20.05.2025, що отримана судом від АТ КБ «Приватбанк».
Відповідач на виконання умов договору кредиту здійснив лише часткову оплату на загальну суму 30 398,72 грн.
Згідно з доданою довідкою про стан заборгованості за договором кредиту загальна заборгованість станом на 08.01.26 становить 41 633,68 грн, у тому числі: за кредитом 19 316 грн, за відсотками 18 929,68 грн, за відсотками на підставі ст. 625 ЦКУ - 3 388 грн (а.с. 16, т.1).
Станом на момент розгляду справи доказів погашення боргу відповідач не надав.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд зазначає таке.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом ч. 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом п. 5 ч. 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Відповідно до ч. 3-6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Так, згідно зі статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до п. 12 ч. 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовим ідентифікатором є алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, в якій суд, серед іншого, зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
З матеріалів справи вбачається, що 03.12.24 позивачем було направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір кредиту.
03.12.24 відповідач прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС Одноразового ідентифікатора UA-0744, (направленого Позичальнику на номер телефону в Заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення (а.с.41, т.1).
Зазначене підтверджується долученою до матеріалів справи візуальною формою послідовності дій відповідача щодо укладення електронного договору кредиту.
Одноразовий ідентифікатор, яким підписаний договір, складається з комбінації цифр і літер, що відповідає нормам Закону України "Про електронну комерцію", а тому належними й допустимими доказами підтверджено факт укладення договору Шевченко Мариною Володимирівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика".
Таким чином, 03.12.2024 позивач та відповідач уклали договір кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України "Про електронну комерцію".
Часткова сплата за договором кредиту з боку Позичальника є також підтвердженням укладення договору - відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору.
Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, де зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За умовами статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Судом встановлено, що позивач на виконання умов договору кредиту перерахував відповідачу кредитні кошти у загальному розмірі 22 000 грн, однак останній неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, у зв`язку з чим заборгованість відповідача за кредитом становить 19 316 грн, за відсотками 18 929,68 грн.
За наведених обставин, господарський суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 19 316 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 18 929,68 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 3388 грн на підставі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 7.5 договору у разі прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом та/або комісії та/або комісії за видачу у кредит додаткових грошових коштів та/або суми кредиту у визначені цим договором терміни, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 700 000% процентів річних від суми заборгованості в силу положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Проценти річних нараховуються за кожен день прострочення на суму заборгованості, що включає прострочені проценти за за кожен день прострочення на суму заборгованості, що включає прострочені проценти за користування кредитом та/або суму простроченої комісії та/або комісії за видачу у кредит додаткових грошових коштів (якщо умови додаткової угоди до цього договору передбачають сплату комісії за видачу у кредит додаткових грошових коштів) та/або суму неповернутого кредиту, та не нараховуються на раніше нараховані проценти на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому проценти річних нараховуються на суму заборгованості за кожен день прострочення у сумі, що не перевищує 1 (один) відсоток від неповернутої позичальником суми кредиту.
Сукупна сума нарахованих процентів річних на підставі цього пункту договору та інших платежів, що підлягають сплаті позичальником за порушення виконання зобов`язань на підставі договору, не може перевищувати половини суми кредиту, одержаної позичальником від кредитодавця за цим договором, з урахуванням додаткових грошових коштів, одержаних позичальником від кредитодавця на підставі укладених додаткових угод до цього договору, і не може бути збільшено за домовленістю сторін.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Водночас судом на підставі ст. ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18, згідно з яким Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду здійснила висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. 
Законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення), отже позивачем помилково ототожнено поняття 3% відсотків річних за ст. 625 ЦКУ та пенею.
У п. 7.5 договору сторони визначили інший спосіб обчислення процентів річних ніж той, що передбачений ст. 625 ЦК Ураїни.
Згідно з визначенням поняття неустойки, наведеним у ст. 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожень день прострочення, є пеня.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX від 15.03.2022 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 18.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який безперервно продовжувався і триває досі.
За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача 3388 грн коштів, які за своєю правовою природою є пенею, нарахованою в період дії в Україні воєнного стану, не підлягає до задоволення.
Беручи до уваги викладене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Матеріали справи не містять відомостей про звернення боржника з вимогами про перерахунок платежів, їх зарахування на погашення інших вимог, повернення надмірно сплачених коштів комісії, або пред`явлення позову про припинення нарахування комісії чи відсотків, визнання недійсними окремих пунктів договорів, як і не містять доказів, які б підтвердили виконання ним умов спірного договору.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2021 у справі №910/17743/18, Суд зауважив, що розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №911/2548/18).
Як вбачається із матеріалів справи №927/277/26, позивач ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" станом на дату розгляду справи №927/277/26 (731/26/26) не звертався до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника у справі №927/277/26 про неплатоспроможність відповідача ОСОБА_1 .
Водночас, як зауважив Верховний суд у своїй постанові від 23.09.2021 року у справі №904/4455/19, зважаючи на притаманну позовному провадженню автономію в межах справи про банкрутство, незаявлення позивачем грошових вимог до боржника у справі про банкрутство не може вважатися відмовою від таких вимог у позовному провадженні або бути підставою для відмови у задоволенні позову з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство відповідача в порядку статті 7 КУзПБ (п. 117).
У разі незаявлення вимог до боржника у справі про банкрутство справа за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно до приписів статті 7 КУзПБ має бути розглянута господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, по суті спору за правилами ГПК України у позовному провадженні в межах справи про банкрутство (п. 118).
Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В силу ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості 19 316 грн заборгованості за тілом кредиту та 18 929,68 грн заборгованості за процентами. У задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 3388 грн на підставі ст. 625 ЦК України суд відмовляє з підстав, викладених вище. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Відповідача, оскільки спір виник з вини останнього.
Керуючись ст.ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд 
ВИРІШИВ: 
1.Позов задовольнити частково. 
2.Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь Товариства з обмеженою "БІЗНЕС ПОЗИКА" (бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 41084239) 19 316 грн заборгованість за кредитом, 18 929,68 грн заборгованість за відсотками та 2 662,40 грн. грн судових витрат зі сплати судового збору. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
3.У задоволенні позову про стягнення 3388 грн заборгованості за відсотками відмовити.
4.Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.В. Фесюра

Веб адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/

Документи по справі можуть бути направлені на адресу суду: пр-т Миру, 20, м. Чернігів, 14000, та на електронну адресу Господарського суду Чернігівської області: Е-mail: inbox@cn.arbitr.gov.ua; тел. канцелярії (099)420-54-50.