ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12688/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Компанії Генмаб А/С (Genmab A/S; далі - Компанія) - Коцюбальська О.М. (адвокатка),

відповідача - Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (далі - Організація, УКРНОІВІ) - Бойко В.В. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Організації
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 (головуючий - суддя Босий В.П.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 (головуючий - суддя Сотніков С.В., судді: Остапенко О.М., Отрюх Б.В.)

у справі за позовом Компанії
до Організації
про визнання недійсною та скасування відмови у наданні додаткової охорони прав на винахід за патентом України та зобов`язання здійснити державну реєстрацію.
ВСТУП
Спір у справі виник щодо наявності / відсутності підстав для визнання недійсною та скасування відмови у наданні додаткової охорони прав на винахід «Антитіло, яке зв`язується з CD38, для лікування захворювання, опосередкованого CD38» за патентом України № 98756 та зобов`язання здійснити державну реєстрацію додаткової охорони.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Компанія звернулася до суду з позовом до УКРНОІВІ про:
- визнання недійсною та скасування відмови Національного органу інтелектуальної власності (далі - НОІВ) в особі УКРНОІВІ, яка надіслана листом від 21.10.2021 № 19990/ПА/21, в наданні додаткової охорони прав на винахід «Антитіло, яке зв`язується з CD38, для лікування захворювання, опосередкованого CD38» за патентом України № 98756 (далі - Патент);
- зобов`язання НОІВ в особі УКРНОІВІ здійснити державну реєстрацію додаткової охорони Патенту відповідно до клопотання позивача - Компанії від 06.10.2020 терміном на п`ять років шляхом внесення до Державного реєстру України винаходів відповідних відомостей, здійснити публікацію про це в офіційному електронному бюлетені НОІВ та видати сертифікат додаткової охорони.
1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відмова відповідача в наданні додаткової охорони прав на винахід (оформлена листом від 21.10.2021 № 19990/ПА/21) є неправомірною та порушує законне право позивача на продовження строку чинності майнових прав інтелектуальної власності на такий винахід (додаткова охорона), яке засвідчується сертифікатом додаткової охорони, з огляду на те, що заяви на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу «Дарзалекс®» в цивільний обіг як вперше у світі, так і в Україні були подані до внесення змін до Закону України від 15.12.1993 № 3687-XII «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» (далі - Закон № 3687-ХІІ), які діють з 16.08.2020.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Справа розглядалася судами неодноразово.
2.2. За результатом нового розгляду справи Господарський суд міста Києва рішенням 05.11.2025, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24, позов задовольнив:
- визнав недійсною та скасував відмову УКРНОІВІ від 21.10.2021 № 19990/ПА/21 у наданні додаткової охорони прав на винахід за Патентом у формі листа;
- зобов`язав УКРНОІВІ здійснити державну реєстрацію додаткової охорони Патенту відповідно до клопотання Компанії від 06.10.2020, терміном на п`ять років шляхом внесення до Державного реєстру України винаходів відповідних відомостей, здійснити публікацію про це в офіційному електронному бюлетені НОІВ та видати сертифікат додаткової охорони.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. УКРНОІВІ 16.06.2026 через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. У касаційній скарзі Організація зазначає, що касаційна скарга подається з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вважає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме: 
- статтю 316 ГПК України, не врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.08.2025 у справі № 910/12688/24, та не виконавши вказівки, які зазначив Верховний Суд під час направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції; 
- статті 41, 45 ГПК України, не врахувавши правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, від 27.06.2023 у справі № 910/333/21, а також у постановах Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 916/4115/23, від 03.02.2026 у справі № 910/10207/25 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21, в яких зазначено про те, що визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи; скаржник вказує, що судами не було визначено належного складу сторін, що є порушенням вимоги процесуального закону.
5. Позиція іншого учасника справи
5.1. Компанія у відзиві на касаційну скаргу заперечила проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, і просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1.  Компанія є власником Патенту, заявку на отримання якого було подано 23.03.2006, номер заявки - a200711639; дія прав починається з 25.06.2012; Патент опубліковано 25.06.2012 в офіційному бюлетені «Промислова власність» № 12/2012. Строк дії Патенту становить 20 років від дати подання заявки, тобто останній є дійсним до 23.03.2026.
6.2. Об`єктом винаходу є активний фармацевтичний інгредієнт (АФІ) лікарського засобу і застосування лікарського засобу. Ці дані засвідчуються випискою з Державного реєстру України винаходів від 11.06.2024 № 2-19-24-2315-А.
6.3. Позивач 06.10.2020 подав до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки) клопотання за вих. № VA/P/98756 про додаткову охорону прав на винахід за Патентом на п`ять років.
6.4. За результатом розгляду вказаного клопотання Мінекономіки листом від 28.10.2020 № 2312-03/65031-09 повідомило позивача про те, що 16.10.2020 набрав чинності Закон України від 21.07.2020 № 816-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства» (далі - Закон № 816-ІХ), згідно з яким, зокрема, Закон № 3687-ХІІ доповнено статтею 27-1. Оскільки клопотання позивача було отримане після цієї дати і до цього клопотання додано, зокрема, нотаріально завірену копію реєстраційного посвідчення на лікарський засіб «Дарзалекс®» № UA/18025/01/01, оформленого 10.04.2020, з метою перевірки дотримання заявником вимог абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-ХІІ, Мінекономіки просило позивача надати інформацію та документи, які б підтверджували, що заяву на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу «Дарзалекс®» у цивільний обіг в Україні подано протягом одного року від дати подання такої заяви вперше в будь-якій країні.
6.5. Компанія надала документи, що свідчать про дату подання на реєстрацію лікарського засобу вперше у світі в США [копію листа компетентного органу США - Управління із санітарного нагляду за якістю харчових продуктів та медикаментів Міністерства охорони здоров`я і соціальних служб США (BLA 761036) з підтвердженням дати прийняття заяви про реєстрацію лікарського засобу «Дарзалекс®» вперше у світі, а саме 09.07.2015], а також копію листа Міністерства охорони здоров`я України про прийняття заяви про державну реєстрацію лікарського засобу в Україні з відміткою про дату прийняття - 12.09.2018; копію листа власника Патенту (позивача) про взаємозв`язок із компанією-власником реєстраційного посвідчення на лікарський засіб «Дарзалекс®» в Україні - Товариством з обмеженою відповідальністю «Джонсон і Джонсон Україна».
6.6. Згідно з листом від 21.10.2021 № 19990/ПА/21 Укрпатент (який почав виконувати функції НОІВ відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності») відмовив позивачу у задоволенні клопотання про додаткову охорону прав на винахід за Патентом, об`єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, оскільки не виконано норм Закону № 3687-XII (в редакції Закону № 816-ІХ) про дотримання 12-місячного строку між поданням заяви на отримання вказаного дозволу компетентного органу вперше в будь-якій країні та такої ж заяви в Україні.
6.7. Відмова в наданні додаткової охорони прав на винахід за Патентом, на думку Компанії, є неправомірною, що й стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.
7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 02.07.2026 відкрив касаційне провадження у справі № 910/12688/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено повністю, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції.
8.2. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
8.3. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.
8.4. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
8.5. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
8.6. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.
8.7. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
8.8. Щодо того, що вважається правовим висновком, Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
8.9. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
8.10. Водночас наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
8.11. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
8.12. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
8.13. Так, за доводами касаційної скарги, суди попередніх інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду, викладені у низці постанов Верховного Суду у подібних правовідносинах (див. пункт 4.1. цієї постанови).
8.14. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.
8.15. За доводами скаржника, суди порушили приписи статті 316 ГПК України, оскільки не урахували висновки та не виконали вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.08.2025, якою справу № 910/12688/24 направлено на новий розгляд.
8.16. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
8.17. Направляючи справу № 910/12688/24 на новий розгляд, Верховний Суд виснував, зокрема таке:
« 10.9. Станом на час отримання позивачем Патенту та реєстрації лікарського засобу «Дарзалекс®» діяла частина четверта статті 6 Закону № 3687-XII, в якій зазначалося, що строк дії патенту на винахід, об`єктом якого є лікарський засіб, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, може бути продовжено за клопотанням власника цього патенту на строк, що дорівнює періоду між датою подання заявки та датою одержання такого дозволу, але не більше ніж на 5 років; порядок подання клопотання та продовження строку дії патенту визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності»;
« 10.10. Відповідно до чинної станом на 10 квітня 2020 року Інструкції про порядок продовження строку дії патенту на винахід, об`єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу компетентного органу, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки України від 13 травня 2002 року № 298 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 травня 2002 року за № 453/6741 (далі - Інструкція):
строк дії патенту на винахід, об`єктом якого є засіб, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, може бути продовжено на строк, що дорівнює періоду між датою подання заявки на винахід та датою одержання такого дозволу, але не більше ніж на 5 років (пункт 1.2);
власник патенту подає клопотання до Державної служби інтелектуальної власності України (далі - Державна служба). За подання клопотання сплачується збір відповідно до Порядку сплати зборів за дії, пов`язані з охороною прав на об`єкти інтелектуальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2004 року № 1716 (пункт 1.3);
збір за подання клопотання має бути сплачено та клопотання має бути подано до Державної служби не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку дії патенту (пункт 1.5);
клопотання розглядається протягом одного місяця від дати його надходження до Державної служби. У разі відповідності клопотання та документів, що додаються до нього, вимогам, зазначеним у розділах 1 і 2 цієї Інструкції, Державна служба приймає рішення про продовження строку дії патенту (пункти 3.1, 3.2);
у разі невідповідності клопотання вимогам, зазначеним у розділах 1 і 2 цієї Інструкції, або в разі виникнення обґрунтованих сумнівів щодо вірогідності інформації, що містять подані документи, Державна служба направляє власнику патенту повідомлення із зазначенням невідповідностей та/або запитом про надання додаткових документів, необхідних для прийняття рішення. Власнику патенту надається 2 місяці від дати одержання ним повідомлення або запиту Державної служби для усунення невідповідностей та/або надання додаткових документів (пункти 3.5, 3.6);
рішення про відмову в продовженні строку дії патенту приймається, якщо: клопотання та документи, що додаються до нього, не відповідають вимогам, зазначеним у розділах 1 і 2 Інструкції; пропущено строк, установлений пунктом 1.5 Інструкції; пропущено строк, установлений пунктом 3.6 Інструкції; патент визнано недійсним; дію патенту припинено (пункт 3.7 Інструкції)»;
« 10.11. Отже, станом на момент виникнення у позивача права на продовження строку дії Патенту (10 квітня 2020 року) це право було передбачено частиною четвертою статті 6 Закону № 3687-XII, а механізм реалізації цього права був прописаний в Інструкції, в пункті 1.5 якої містилася лише одна умова щодо строків здійснення цієї процедури - клопотання про продовження строку дії патенту та збір за його подання має бути подане / сплачений власником не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку дії патенту.
Тобто станом на час отримання дозволу на використання лікарського засобу "Дарзалекс®" в Україні (10 квітня 2020 року) позивач усвідомлював, що для продовження строку дії Патенту він має до 23 вересня 2025 року подати відповідне клопотання та оплатити збір за його подання»;
« 10.12. Ані станом на час подання заяви на реєстрацію лікарського засобу «Дарзалекс®» вперше в світі (09 липня 2015 року), ані на час подання такої заяви в Україні (12 вересня 2018 року), ані на час отримання дозволу на використання лікарського засобу в Україні (10 квітня 2020 року) позивач не знав та не міг передбачити, що внаслідок змін у законодавстві України, які відбулися 16 серпня 2020 року, у законі з`являться норми, відповідно до яких власник патенту на винахід, об`єктом якого є лікарський засіб, має право на продовження строку його дії лише в тому разі, якщо заяву на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу у цивільний обіг в Україні було подано протягом одного року від дати подання такої заяви вперше в будь-якій країні (абзац четвертий частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII)»;
« 10.13. Тому застосування до позивача вказаної норми абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, тобто покладення на нього обов`язку вчинити дії (подати заяву на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу у цивільний обіг в Україні протягом одного року від дати подання такої заяви вперше в будь-якій країні) в минулому, а саме до 09 липня 2016 року, та негативних наслідків у вигляді відмови в наданні додаткової охорони за невчинення цих дій свідчить про зворотну дію в часі норми абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, що суперечить нормам статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України, оскільки передбачає відмову позивачу у додатковій охороні прав на винахід через недотримання зазначеного річного строку, якого останній не міг дотриматися, бо цей строк сплив 09 липня 2016 року, задовго до виникнення такого обов`язку у позивача, що свідчить про звуження його права та є неприпустимим»; 
« 10.14. Застосування до позивача норм абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII позбавляє Компанію ГЕНМАБ А/С (GENMAB A/S) права на додатковий період охорони лікарського засобу, яке вона набула 10 квітня 2020 року, що не відповідає взятим Україною зобов`язаннями за Угодою про асоціацію»;
« 10.16. …Верховний Суд дійшов висновку про застосування норми абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII до відносин продовження строку чинності майнових прав інтелектуальної власності з урахуванням такого:
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався та закінчився до набрання нею чинності, а саме до 16 серпня 2020 року, то зазначена норма до відносин продовження строку чинності майнових прав інтелектуальної власності не застосовується;
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався до набрання нею чинності, а саме до 16 серпня 2020 року, а закінчився після набрання чинності цією нормою, то річний строк продовжується до 16 серпня 2021 року;
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався після набрання нею чинності, а саме після 16 серпня 2020 року, то зазначений строк обліковується від дати подання заяви на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу у цивільний обіг вперше в будь-якій країні до дати подання заяви на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу, засобу захисту тварин, засобу захисту рослин у цивільний обіг в Україні».
8.18. Ураховуючи викладене вище, Верховний Суд у постанові від 14.08.2025 зі справи, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій про відмову в позові та направляючи справу на новий розгляд, вказав на таке:
« 11.4. …суди у цій справі застосували норму абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII з порушенням принципу незворотності дії норм цивільного законодавства у часі, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.
11.5. Крім цього, зосередившись виключно на з`ясуванні обставин щодо дотримання / недотримання позивачем часового проміжку між поданням першої заявки на отримання дозволу на лікарський засіб «Дарзалекс®» у світі та заявки на його державну реєстрацію в Україні (які Верховний Суд вважає такими, що не мають визначального значення для вирішення цієї справи), суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не з`ясували, який саме об`єкт винаходу, додатковий період охорони якого вимагає Компанія ГЕНМАБ А/С (GENMAB A/S); на якій правовій підставі та яких умовах компанія-ліцензіат отримала дозвіл на продаж препарату, захищеного Патентом позивача; коли саме і на підставі яких норм закону у позивача виникло право на додаткову охорону винаходу за Патентом і на який період; чи дотримав позивач необхідні нормативні вимоги під час подання клопотання про надання додаткової охорони; чи існували у відповідача (його попередника - Укрпатенту) правові підстави для задоволення клопотання позивача та надання додаткової охорони прав на винахід за Патентом, якщо так, то в якому обсязі і на який строк.
11.6. Без з`ясування зазначених обставин неможливим є вирішення по суті спору про визнання протиправною відмови НОІВ в наданні додаткової охорони прав на винахід за Патентом та зобов`язання НОІВ здійснити державну реєстрацію додаткової охорони Патенту».

8.19. Суди попередніх інстанцій з урахуванням висновків та на виконання вказівок Верховного Суду, які викладені у постанові від 14.08.2025 зі справи, беручи до уваги підстави відмови Компанії у наданні додаткової охорони прав на винахід за Патентом, установили таке:
- позивач отримав патент України № 98756 від 25.06.2012 на винахід «Антитіло, яке зв`язується з CD38, для лікування захворювання, опосередкованого CD38» на підставі заявки № a200711639 від 23.03.2006 строком на 20 років, а використання винаходу за цим патентом стало можливим після державної реєстрації лікарського засобу «Дарзалекс®», яка відбулася 09.04.2020;
- об`єктом винаходу є активний фармацевтичний інгредієнт (АФІ) лікарського засобу і застосування лікарського засобу. Ці дані засвідчуються випискою з Державного реєстру України винаходів від 11.06.2024 № 2-19-24-2315-А;
- позивач як власник патенту України № 98756 надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Джонсон і Джонсон Україна» дозвіл на використання вказаного винаходу за патентом України № 98756 при виробництві, пропонуванні для продажу, продажу, імпорті та іншому введенні в цивільний оборот і зберіганні в зазначених цілях лікарського засобу «Дарзалекс®»;
- Товариство з обмеженою відповідальністю «Джонсон і Джонсон Україна» отримано в Україні реєстраційне посвідчення № UA/18025/01/01 на лікарський засіб «Дарзалекс®» (концентрат для розчину для інфузій, 20 мг/мл; зареєстрований в Україні на 5 років), видане на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2020 № 824 (рішення про державну реєстрацію лікарського засобу);
- дозвіл на використання в Україні винаходу за патентом № 98756 від 25.06.2012 був виданий до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», який набрав чинності 16.08.2020 та яким доповнено Розділ IV Закону № 3687-XII статтею 27-1 «Додаткова охорона прав на винаходи» та виключено норму частини четвертої статті 6 Закону № 3687-XII;
- на момент виникнення у позивача права на продовження строку дії патенту (ураховуючи дату державної реєстрації лікарського засобу) це право регулювалося частиною четвертою статті 6 Закону № 3687-XII, а механізм його реалізації визначався Інструкцією про порядок продовження строку дії патенту на винахід, згідно з пунктом 1.5 якої клопотання про продовження строку дії патенту та документ про сплату збору мали бути подані власником не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку чинності патенту;
- станом на дату отримання дозволу на використання лікарського засобу «Дарзалекс®» в Україні (10.04.2020), позивач обґрунтовано керувався чинним законодавством та усвідомлював, що для продовження строку дії патенту він повинен подати відповідне клопотання та сплатити збір у строк до 23.09.2025;
- позивач 06.10.2020 подав до Мінекономіки клопотання за вих. № VA/P/98756 про додаткову охорону прав на винахід за Патентом на 5 років;
- отже, право позивача на додаткову охорону винаходу за Патентом мало реалізовуватися з урахуванням законодавчих вимог, чинних на момент виникнення такого права, а саме статті 6 Закону № 3687-XII та пункту 1.5 названої Інструкції, вимоги яких позивачем повністю дотримано.
8.20. При цьому щодо застосування норми абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII до відносин продовження строку чинності майнових прав інтелектуальної власності колегія суддів висновує таке:
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався та закінчився до набрання нею чинності, а саме до 16 серпня 2020 року, то зазначена норма до відносин продовження строку чинності майнових прав інтелектуальної власності не застосовується;
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався до набрання нею чинності, а саме до 16 серпня 2020 року, а закінчився після набрання чинності цією нормою, то річний строк продовжується до 16 серпня 2021 року;
- якщо річний строк, встановлений нормою абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, розпочався після набрання нею чинності, а саме після 16 серпня 2020 року, то зазначений строк обліковується від дати подання заяви на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу у цивільний обіг вперше в будь-якій країні до дати подання заяви на отримання дозволу компетентного органу для введення лікарського засобу, засобу захисту тварин, засобу захисту рослин у цивільний обіг в Україні.
8.21. Ураховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.08.2025 зі справи повністю виконані судами попередніх інстанцій у новому розгляді цієї справи, з урахуванням правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм абзацу четвертого частини першої статті 27-1 Закону № 3687-XII, у тому числі, до спірних правовідносин.
8.22. Доводи скаржника про порушення судами норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, що, у свою чергу, в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
8.23. Суд не оцінює дотримання позивачем будь-яких інших вимог та строків при зверненні з клопотанням від 06.10.2020 за вих. № VA/P/98756 про додаткову охорону прав на винахід за Патентом, що не були підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача [із таких міркувань та мотивів виходив Верховний Суд і в постанові від 30.04.2026 зі справи № 910/9528/25 про визнання недійсним повністю та скасування рішення УКРНОІВІ про відмову у продовженні строку чинності майнових прав інтелектуальної власності на винахід (додаткова охорона), видачі сертифікату додаткової охорони, та зобов`язання здійснити державну реєстрацію додаткової охорони].
8.24. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
8.25. Скаржник також зазначає про те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права (статті 41, 45 ГПК України), оскільки не залучити до участі у праві належного відповідача: УКРНОІВІ не приймав відмову у задоволенні клопотання позивача, останній безпосередньо до УКРНОІВІ не звертався; покладення на УКРНОІВІ функцій НОІВ, які виконував Укрпатент (що й розглянув клопотання позивача), не прирівнюється до покладення на УКРНОІВІ відповідальності за дії Укрпатенту під час виконання ним функцій НОІВ; УКРНОІВІ є неналежним відповідачем за позовною вимогою про визнання недійсною та скасування відмови, яка надіслана позивачу листом від 21.10.2021 № 19990/ПА/21, в наданні додаткової охорони прав на винахід за Патентом.
8.26. Щодо наведеного Суд зазначає таке.
8.27. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (такі правові висновки щодо застосування норм процесуального права викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, на які посилається скаржник).
8.28. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача [такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2), на які посилається скаржник]. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова від 05.07.2023 у справі № 910/1592/20).
8.29. Відповідно до статті 1 Закону № 3687-XII Національний орган інтелектуальної власності (НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях.
8.30. Згідно з частиною першою статі 3-1 названого Закону функції НОІВ виконує юридична особа публічного права (державна організація), утворена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та визначена Кабінетом Міністрів України.

8.31. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.10.2022 № 943-р «Деякі питання Національного органу інтелектуальної власності» визначено, що державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» виконує функції НОІВ; визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 № 1267 «Про Національний орган інтелектуальної власності», розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 № 1129 «Про внесення зміни до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267», якими було визначено, що Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.
Вказане розпорядження від 28.10.2022 № 943-р набрало чинності з 08.11.2022.
8.32. З урахуванням специфіки спірних правовідносин у сфері інтелектуальної власності, Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові від 14.03.2024 зі справи № 910/10373/22 про визнання протиправними дій щодо відмови у публікації відомостей про передачу права власності на знаки для товарів і послуг, зобов`язання здійснити публікацію в офіційному бюлетені, в якій Суд розглянув, зокрема питання правонаступництва Укрпатенту, зазначивши таке:
«посилання відповідача (УКРНОІВІ) на те, що останній не повинен відповідати за дії Укрпатенту, оскільки не є його правонаступником як юридичної особи, а є його функціональним правонаступником, ґрунтується на неправильному розумінні відповідачем поняття «функціонального правонаступництва» та його наслідків.
Так, у силу приписів статті 52 ГПК України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Зазначеним спростовується довід скаржника про те, що останній не може відповідати за дії Укрпатенту, які є предметом розгляду у цій справі, у той час як позивач безпосередньо до УКРНОІВІ з відповідною заявою не звертався».
8.33. З таких міркувань виходив Верховний Суд і в ухвалі від 26.01.2023 зі справи № 910/5028/21 про визнання недійсним рішення про реєстрацію торговельної марки; зобов`язання припинити порушення прав інтелектуальної власності позивача на знак для товарів і послуг, здійснюючи заміну відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» його правонаступником - УКРНОІВІ.
8.34. Отже, з огляду на приписи статей 1, 3-1 Закону № 3687-XII, статті 52 ГПК України, ураховуючи викладене у пункті 8.7 цієї постанови та установлені обставини функціонального правонаступництва Укрпатенту у спірних правовідносинах, відсутні підстави вважати про порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 41, 45 ГПК України в аспекті встановлення належного складу сторін (учасників справи).
8.35. Ураховуючи наведене у цій постанові крізь призму встановлених обставин справи та мотивів, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень, з огляду на межі касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд, відсутні.
8.36. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві Компанії на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
8.37. Верховний Суд також зауважує, що міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною залежно від характеру рішення.
8.38. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.
10. Судові витрати
10.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
10.2. Верховний Суд ухвалою від 02.07.2026 зі справи № 910/12688/24, зокрема, задовольнив клопотання Організації про зупинення виконання судового рішення, зупинивши виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
10.3. Відповідно до частини третьої статті 332 ГПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
10.4. Оскільки Суд залишає касаційну скаргу Організації без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій у справі - без змін, виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24, підлягає поновленню.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24 - без змін.
2. Поновити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 у справі № 910/12688/24.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов