ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/377/26 Справа № 205/6682/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року у складі судді Терещенко Т.П. у цивільній справі № 205/6682/23 за позовною заявою Західної окружної прокуратури міста Дніпра до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи — Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження шляхом повернення земельної ділянки на користь ДМР та скасування державної реєстрації земельної ділянки, –
ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року прокурор звернувся через суд з позовною заявою, пред`явленою до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , залучивши третіми особами за ухвалами суду першої інстанції від 13 вересня 2023 року та 29 листопада 2023 року (а.с.192,193 Том І, а.с.107,108 Том ІІ) — Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, на предмет визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради №181/48 від 25 вересня 2019 року, яким затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового використання земель - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; скасування державної реєстрації прав на вищевказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 2189452012101) за ОСОБА_1 від 05 жовтня 2020 року, номер запису про право власності: 38583846, вчинену державним реєстратором департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Хаблом К.О. на вказаний об`єкт нерухомого майна; усунення перешкод у здійсненні Дніпровською міською радою права користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою шляхом її повернення на користь Дніпровської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_2 ; скасування державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, а також стягнення з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачені судові витрати. 
В обґрунтування посилається на те, що рішенням Дніпровської міської ради № 181/48 від 25 вересня 2019 року затверджено проект землеустрою і передано у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 спірну земельну ділянку площею. Вищезазначеним рішенням міської ради земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». Разом з цим, згідно з технічного звіту з топографо-геодезичних робіт по об`єкту «обстеження р. Дніпро за адресою: м. Дніпро, вул. Мостова, в районі буд. № 75-В», земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:650:0037 по АДРЕСА_1 розташована на відстані 22 м. від урізу води в р. Дніпро, тобто в межах прибережної захисної смуги, тому відповідно до чинного законодавства не може передаватися у власність громадян. Листом №720/11-19 від 08 квітня 2019 року Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області надав рекомендації ОСОБА_2 щодо поліпшення стану р. Дніпро і прилеглих територій у районі земельної ділянки, що їй надається для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в районі вул. Мостової на території Новокодацького району м. Дніпра, в якому також зазначено, що земельна ділянка розташована на відстані 33…51 м від урізу води в річці та вказано, що земельна ділянка розташована за межею земель водного фонду, що визначені проектом «Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)». Проте, згідно з інформацією Дніпровської міської ради вказаний проект не затверджено рішенням Дніпровської міської ради як на момент винесення Дніпровською міською радою спірного рішення, так і на теперішній час проект «Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)» відсутній. Згідно з викопіювання з генерального плану розвитку міста, наданого Головним архітектурно-планувальним управлінням департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, в генеральному плані міста Дніпра відсутні відомості про встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони, прибережної захисної смуги р. Дніпро в районі вул. Мостової, що також свідчить про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України. На запит окружної прокуратури, Регіональним офісом водних ресурсів у Дніпропетровській області повідомлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 розташована на правобережжі великої річки Дніпро (Дніпровське водосховище). При цьому, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Забудова чи перепланування прибережної захисної смуги р. Дніпро призведуть до безповоротної втрати важливого ядра екологічної мережі Дніпропетровської області, знищення навколоводних рослин і тварин (у тому числі й охоронюваних видів), обумовлять забруднення і засмічення берегової зони водного об`єкта. Таким чином, Дніпровська міська рада не мала права передавати у приватну власність фізичній особі земельну ділянку, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро у місті Дніпрі та визначати їй цільове призначення «землі житлової та громадської забудови», оскільки це призначення прямо суперечить однозначно встановленому законом цільовому призначенню земельних ділянок прибережних захисних смуг - «землі водного фонду». Земельна ділянка, що відведена у приватну власність на підставі оспорюваного рішення має у своєму складі землі водного фонду - прибережну захисну смугу. Таким чином, прибережна захисна смуга навколо річки Дніпро встановлена безпосередньо нормами ст. 88 ВК України шириною 100 метрів від урізу води. Надання в межах цієї смуги земельних ділянок у приватну власність, для житлової забудови і ведення підсобного господарства прямо суперечить вимогам статей 85, 88 ВК України та статті 60 ЗК України (а.с.1-16 Том І).
Рішенням Новокодацького районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року позовні вимоги Західної окружної прокуратури міста Дніпра до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи - Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування - задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Дніпровської міської ради №181/48 від 25 вересня 2019 року, яким затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового використання земель - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».
Скасовано державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037), що розташована по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 2189452012101) за ОСОБА_1 від 05 жовтня 2020 року, номер запису про право власності: 38583846, вчинену державним реєстратором департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Хаблом К.О..
Усунено перешкоди у здійсненні Дніпровською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) шляхом її повернення на користь Дніпровської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 ..
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0959 га з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати у справі у вигляді судового збору в загальному розмірі 9662,40 грн у рівних частках по 4831,20 грн з кожного (а.с. 188-212 Том ІІІ).
Рішення суду мотивовано доведеністю прокурором факту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, достатністю доказів порушення інтересів держави в особі Дніпровської міської ради на момент подання позову, неможливість передачі спірної земельної ділянки у приватну власність зі зміною її цільового призначення, безпідставність передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037, яка відноситься до земель водного фонду, належність способу захисту. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Дніпровська міська рада у червні 2026 року подала апеляційну скаргу (а.с. 216-244 Том ІІІ), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурою не доведено правомірність представлення Західної прокуратури в якості позивача, оскільки зазначений ЄДРПОУ позивача не відповідає такій юридичній особі, а є ЄДРПОУ Дніпровської обласної прокуратури, з чого така юридична особа не має цивільної процесуальної дієздатності. Разом з цим Риженко О. Є лише підписантом з визначеним обсягом повноважень, і не є керівником прокуратури. Також скаржник наголошує на тому, що прокуратурою не надсилались листи до ради з інформацією про здійснення представницьких повноважень в суді, а, відтак, і не встановлюється порушених прав держави, які б належало захистити по суду.
Що стосується оскаржуваного рішення міської ради, то скаржник наголошує на тому, що рішення ухвалено у відповідності до чинного законодавства та без порушення інтересів держави в рамках процедури прийняття такого рішення міської ради. Відзначає, що проект землеустрою щодо встановлення меж ПЗС (2019 рік), який пройшов державну експертизу, офіційно затверджувався пізніше рішення ради, однак він був розроблений та існував як містобудівна та землевпорядна документація на момент прийняття рішення ради. Такий проект не суперечить, на думку скаржника, законодавству, а встановлені ним межі є юридично значимими та підлягають врахуванню при розгляді законності надання земельної ділянки у власність, що виключає правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення міської ради. Разом з цим скаржник не погоджується і зі скасуванням державної реєстрації прав на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки така вимога прямо суперечить ст. 26 ЗУ “Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень”. Зазначає, що така вимога є похідною від вимоги щодо скасування рішення міської ради, яка не може бути задоволена, як про це зазначає скаржник. 
Крім цього скаржник наголошує, що вимога щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельної кадастрі може бути задоволена лише тоді, коли буде доведено порушення процедури передачі майна, чи розглянуто вимогу позивача щодо визнання недійсним та скасування рішення міської ради, відповідно до якого було сформовано таку земельну ділянку. В даній справі, як зазначає скаржник, позивачем такої вимоги не заявлялось та порушення процедури передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не встановлено, що, на думку скаржника виключає можливість задоволення і цієї вимоги. Скаржник відзначає, що судом першої інстанції наведених вище обставин до уваги не взято та не надано належної правової оцінки, що порушує принцип змагальності та доведення аргументів відповідними доказами. При цьому судом першої інстанції не було належним чином надано оцінку єдиному доказу, який містить інформацію стосовно перебування спірної земельної ділянки у межах земель водного фонду та прибрежної смуги річки — технічний звіт з топографо-геодезичних робіт по об`єкту, виготовлений ФОП ОСОБА_3 . Підставою для виконання цього звіту є постанова слідчого СВ ВП №3 ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області від 12 травня 2023 року про залучення ФОП ОСОБА_3 як спеціаліста у кримінальному провадженні, про яке ані в додатках до позовної заяви, ані самого звіту, позивачем не надавалось. Скаржник вважає це доказ недостатнім, тоді як згідно Генерального плану міста Дніпра, спірна земельна ділянка віднесена до території житлової забудови, що підтверджується містобудівними умовами, що позивачем не спростовано. 
Керівник Західної окружної прокуратури, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у липні 2025 року в системі “Електронний суд” подав відзив на апеляційну скаргу ДМР, в якому зазначив, що повноваження прокуратури на представництво інтересів держави покладені ст. 131-1 Конституції України та ст.23 ЗУ “Про прокуратуру”. Західна окружна прокуратура міста Дніпра не має статусу юридичної особи, як помилково вважає скаржник, оскільки функціонує у структурі та штатному розписі Дніпропетровської обласної прокуратури, як і є юридичною особою, із зазначення саме її ЄДРПОУ у позові Західної окружної прокуратури, як це передбачає Положення про організаційно-штатну роботу в органах прокуратури, затвердженої Наказом Генерального прокурора від 06 квітня 2021 року за №82. Звернення Західної окружної прокуратури з цим позовом не є самопредставництвом органу прокуратури, як юридичної особи, а діє від імені держави, з метою виконання покладених на неї функцій. Порушення інтересів держави полягають у порушенні відповідачем земельного законодавства, тобто, що спірна земельні ділянка розташована в безпосередній близькості до урізу води та прибережної захисної смуги річки Дніпро, всупереч ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58,59,60,61,84 Земельного кодексу України. Крім того, на листи прокуратури міською радою не було надано “Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р.Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р.Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)” та повідомлено, що такий проект рішення міської ради затверджений не був. Прокуратура неодноразово зверталась до ДМР з листами щодо надання інформації про вжиття заходів з цього приводу, з відповідей встановлено, що жодних заходів радою не вживалось, при цьому так поновлення інтересів держави з боку Дніпровської міської ради не відбулось. Прокуратура, в силу ст. 23 ЗУ “Про прокуратуру”, виступає для представництва інтересів держави в суді, оскільки органом місцевого самоврядування так і не було вжито заходів щодо відновлення таких інтересів держави.
Щодо незаконності рішення міської ради від 2019 року про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки прокуратура наголошує, що міська рада не тільки неправомірно передала у власність спірну земельну ділянку, а і змінила цільове призначення земельної ділянки та віднесла її до категорії земель “житлової та громадської забудови”, що суперечить Конституції та законам України, якими передбачено особливий правовий режим використання земель водного фонду та які взагалі не можуть передаватись у приватну власність. Прокуратура наголошує, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом, враховуючи також, що на момент ухвалення рішення ради, що оскаржується, проект землеустрою не затверджувався рішенням ДМР.
Щодо скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку та скасування державної реєстрації самої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі прокуратура зазначила, що задоволення цих вимог усуває юридичну невизначеність щодо таких реєстрацій у відповідності до дійсного цільового призначення земельної ділянки, яка обмежена в оборотоздатності. Вважає, що усі позовні вимоги, заявлені прокурором, є обґрунтованими, взаємопов`язаними та становлять предмет негаторного позову, оскільки спрямовані на усунення перешкод володіючому власнику належним чином користуватись, розпоряджатись своїм майном (а.с.4-16 Том ІV).
У грудні 2025 року скаржник подав суду додаткові пояснення по справі (а.с.48-52 Том ІV).
У січні 2026 року прокуратурою надана заява із запереченнями на додаткові пояснення скаржника (а.с.55-58 Том ІV). 
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що Дніпровська міська рада повідомлялась належним чином про порушення чинного законодавства України та тривалий час не вживала відповідних заходів для поновлення інтересів Дніпровської міської територіальної громади і повернення земельної ділянки, а Західною окружною прокуратурою міста Дніпра у вказаній справі було дотримано вимоги ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Суд першої інстанції вважав, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання і дотримання конституційного принципу рівності усіх перед законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у цьому спорі відсутнє.
Також суд першої інстанції вважав доведеним позивачем, що матеріали справи не містять документів, згідно яких було встановлено межі земель водного фонду та водоохоронної зони річки Дніпро в районі земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:08:650:0037, станом на дату прийняття спірного рішення Дніпровської міської ради, як і не було на той момент затверджено відповідним рішення ради Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2). При винесенні рішення 181/48 від 25 вересня 2019 року Дніпровська міська рада не врахувала, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 відносилась до земель водного фонду, що розташовані у прибережній захисній смузі, на які поширюється особливий порядок використання та надання їх у користування, і такі землі могли змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених Земельним кодексом України та Водним кодексом України. Заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги є взаємопов`язаними та становлять предмет негаторного позову, оскільки спрямовані на усунення перешкод володіючому власнику належним чином користуватися, розпоряджатися своїм майном (земельною ділянкою) тим чи іншим способом. 
Суд першої інстанції вважав встановленим, що рішенням Дніпровської міської ради від 25.09.2019 №181/48 не лише надано у власність фізичній особі земельну ділянку водного фонду, а ще й змінено цільове призначення земельної ділянки та віднесено її до категорії земель «житлової та громадської забудови», що суперечить земельному законодавству України. 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради №370/34 від 25 липня 2018 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (15 осіб)», Дніпровською міською радою було вирішено надати громадянам у м. Дніпрі, згідно додатку, дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) (а.с. 18-19 Том І).
Відповідно до п. 2 вищезазначеного рішення було зобов`язано громадян, у тому числі ОСОБА_1 , замовити у суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок тa після ix погодження подати ці проекти до міської ради для прийняття відповідного рішення.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дніпровської міської ради №181/48 від 25 вересня 2019 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ТОВ «ІНФІНІТ ЛЕНД», та умови передачі земельної ділянки, визначені під час його проходження; передано земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) - 02.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); віднесено земельну ділянку за основним призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови» (а.с. 26-27 Том І).
В матеріалах справи наявний лист Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області №720/11-19 від 08 квітня 2019 року, в якому зазначено, що запитувана земельна ділянка, площею 0,0959 га, розташована на відстані 33…51 м від урізу води в річці, тобто земельна ділянка розташована за межею земель водного фонду, що визначені проектом «Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)».  Враховуючи конкретні умови території, а також вимоги ст. 87, 89 Водного кодексу України, облводресурсів надав рекомендації щодо поліпшення стану водного об`єкту та прилеглих територій та вважає за необхідне їх виконання при відведенні запитуваної земельної ділянки (а.с. 58 Том І).
Судом першої інстанції з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1210127902019, який сформовано 17 липня 2019 року, встановлено, що відділом у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 17 липня 2019 року земельну ділянку площею 0,0959 га із кадастровим номером 1210100000:08:650:0037, код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 65 Том І).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №336982024, яка сформована 26 червня 2023 року, ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0959 га з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 на підставі рішення Дніпровської міської ради №181/48 від 25 вересня 2019 року (а.с. 71 Том І).
В матеріалах справи наявний технічний звіт з топографо-геодезичних робіт по об`єкту - земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , який виконано ФОП ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста №011181 від 21 червня 2013 року), та відповідно до якого фактична відстань земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 до водного дзеркала р. Дніпро становить 22 м (а.с. 88-93 Том І).
На запит Західної окружної прокуратури м. Дніпра, Регіональним офісом водних ресурсів у Дніпропетровській області листом №1344/03-22 від 04 листопада 2022 року надано інформацію, що у 2018 році до них на розгляд був представлений «Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)», на підставі договору №5/2 від 22 травня 2018 року, укладеного з Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради. За результатами розгляду проекту надано позитивні рекомендації про його погодження Сектору у Дніпропетровській області Держводагенства України (а.с. 79 Том І).
Зі змісту відповіді Департамента по роботі з активами Дніпровської міської ради №4/10-461 від 07 серпня 2023 року, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до програми розвитку земельних відносин у м. Дніпрі на 2016-2020 роки, затвердженої рішенням міської ради №31/16 від 01 грудня 2016 року (зі змінами), департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради, як замовником, було укладено договір №5/2 від 22 травня 2018 року з ТОВ «ПОМТЕХ ПРОЕКТ ЕНД СЕРВІС» (переможцем відкритих торгів) на розроблення проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра, в тому числі ділянки 2 - вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою. У відповідності до вимог ст. 186 Земельного кодексу України проект землеустрою погоджено: відділом у м. Дніпрі Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області; Державним агентством водних ресурсів України; Головним архітектурно-планувальним управлінням департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради; Міністерством екології та природних ресурсів України. Після розробки, погодження та проведення державної експертизи до Проекту землеустрою зміни не вносились, від громадськості або будь-яких інших організацій пропозиції щодо внесення змін до Проекту землеустрою не надходили. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року введено воєнний стан і питання щодо затвердження Проекту землеустрою буде розглянуто відповідно до вимог законодавства після скасування воєнного стану (а.с. 155-156 Том І).
Також з відповіді ГоловАПУ Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №3/15-325 від 07 серпня 2023 року, в якій зазначено, що управлінням погоджено з містобудівними вимогами, визначеними чинною містобудівною документацією, проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (висновок №14/27-535 від 13 травня 2019 року). У наданих на розгляд матеріалах проекту наявний лист регіонального офісу природних ресурсів України №720/11-19 від 08 квітня 2019 року, згідно з яким запитувана земельна ділянка розташована за межею земель водного фонду, які визначені за проєктом «Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2)». За матеріалами генерального плану розвитку міста зазначена земельна ділянка знаходиться на проектній території садибної житлової забудови і розміщення жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам містобудівної документації. Згідно наявних матеріалів топографо-геодезичної зйомки території станом на 2017 рік у районі розміщення вказаної ділянки вже знаходилась житлова будівля на відстані близько 50 метрів від урізу води (а.с. 165-166 Том І).
Судом також встановлено, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради №220/64 від 19 березня 2025 року «Про затвердження водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Дніпра», Дніпровською міською радою було затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпра від причалу Фестивального до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2), розроблений ТОВ «ПРОМТЕХ ПРОЕКТ ЕНД СЕРВІС», та затверджено водоохоронну зону і прибережну смугу р. Дніпра згідно з площею, визначеною проектом, за винятком території Шевченківського району м. Дніпра (а.с. 158-160 Том ІІІ).
В матеріалах справи наявний Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2) (а.с. 43-157 Том ІІІ).
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції у цій справі, наголошує, що доводи скаржника щодо неналежного представництва прокуратурою у цій справі спростовуються тим, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1 - 4 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що:
«Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) зазначено, що:
«прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18».
У пунктах 36 - 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зазначено, що:
«суди встановили, що земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве. Суд апеляційної інстанції у постанові звернув увагу на таке: Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Прокурор наголошував на особливому режимі прибережних захисних смуг, їх значенні у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України; указав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного. Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими аргументами прокурора та вважає необґрунтованим довід касаційної скарги про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що прокурор оскаржив рішення Коблівської сільради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)). Проте за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83))».
У пунктах 93 - 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19 (провадження № 12-37гс21) вказано, що «ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). Прокурор самостійно обґрунтував, що необхідність захисту інтересів держави в цій справі полягає в необхідності захисту територіальної громади міста Києва, яка відповідно до статті 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, адже передача спірної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів призводить до втраченої можливості отримати максимально великий розмір орендної плати у разі продажу права оренди на земельних торгах. При цьому прокурор подав позов для усунення помилки, допущеної, на думку прокурора, самим органом місцевого самоврядування при наданні земельної ділянки в оренду, тобто при здійсненні його власних функцій у земельних відносинах, правильно вказавши, що Київрада, яка не вчинила дій для виправлення допущеного порушення, у такій справі має бути відповідачем. Водночас інший орган, який відповідно до чинного законодавства здійснює функції з розпорядження землями територіальної громади, відсутній».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в підпунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, підпунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 21 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункті 35 постанови від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, підпункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на виконання вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» 31 жовтня 2022 року Західною окружною прокуратурою міста Дніпра направлено лист до Дніпровської міської ради щодо надання відомостей щодо земельних ділянок (у тому числі спірної земельної ділянки) з метою організації представницької діяльності, вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави, в якому також було зазначено в чому вбачаються порушення земельного законодавства, та отримано відповідний лист-відповідь Дніпровської міської ради від 08 листопада 2022 року, в якому зокрема зазначено, що інформацію вже було надано у відповіді від 24 жовтня 2022 року, в якій вказано, що запитувані земельні ділянки розташовані за межами земель водного фонду або прибережної захисної смуги річки.
Також матеріали справи містять листи Західної окружної прокуратури міста Дніпра щодо надання додаткових відомостей/інформації, та відповідні листи-відповіді Дніпровської міської ради на такі звернення.
Крім того, на запит Західної окружної прокуратури міста Дніпра №04/51-2628вих-23 від 22 травня 2023 року Дніпровською міською радою було надано лист-відповідь №7/11-1166 від 15 червня 2023 року, що за інформацією департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, на час надання вказаного листа, не здійснювались міською радою заходи, спрямовані на поновлення інтересів Дніпровської міської територіальної громади та повернення земельних ділянок, зокрема, з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037.
23 червня 2023 року Західною окружною прокуратурою міста Дніпра, на виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», було направлено лист до Дніпровської міської ради про наявність підстав для представництва інтересів держави, шляхом пред`явлення позовної заяви до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) шляхом її повернення, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Таким чином, Дніпровська міська рада повідомлялась належним чином про порушення чинного законодавства України та тривалий час не вживала відповідних заходів для поновлення інтересів Дніпровської міської територіальної громади і повернення земельної ділянки, а Західною окружною прокуратурою міста Дніпра у вказаній справі було дотримано вимоги ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».
Керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави обґрунтував у позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів територіальної громади, необхідність її захисту, послався на неподання вказаним органом місцевого самоврядування позовної заяви, повідомив письмово Дніпровську міську раду про здійснення ним представництва у даній справі.
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про неправомірне безоплатне передання земельної ділянки у приватну власність (реєстрацію права приватної власності у реєстрі) із земель водного фонду - прибережної захисної смуги річки Дніпра. Зважаючи на вказане, прокурором у повній мірі підтверджено наявність достатніх правових підстав для здійснення захисту інтересів держави.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2026 року у справі №61-1010св26.
Доводи скаржника про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 правомірно, колегія суддів також відкидає, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять документів, згідно яких було встановлено межі земель водного фонду та водоохоронної зони річки Дніпро в районі земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:08:650:0037, станом на дату прийняття спірного рішення Дніпровської міської ради.
Крім того, не визначення відповідними органами державної влади чи органами місцевого самоврядування на місцевості меж прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність такої прибережної захисної смуги загалом та можливість передавати до її встановлення у приватну власність ділянок, що входять до нормативно визначеної прибережної захисної смуги.
Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області не складав висновок та не погоджував надання земельної ділянки, а надав виключно рекомендації щодо поліпшення стану водного об`єкту і прилеглих територій у районі земельної ділянки, що надається ОСОБА_1 , та не заперечує щодо відведення означеної земельної ділянки за умови виконання певних вимог, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією листа №720/11-19 від 08 квітня 2019 року.
Крім того, вказаний лист містить інформацію про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 розташована на відстані 33…51 м від урізу води р. Дніпро.
Однак, згідно з наявного в матеріалах справи викопіювання з генерального плану розвитку міста, наданого Головним архітектурно-планувальним управлінням департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, в генеральному плані міста Дніпра відсутні відомості про встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони, прибережної захисної смуги р. Дніпро в районі вул. Мостової, що також свідчить про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, яка передбачає, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для великих річок 100 метрів.
Згідно з технічного звіту з топографо-геодезичних робіт по об`єкту - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , фактична відстань земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:650:0036 до водного дзеркала р. Дніпро становить 22 м, тобто знаходиться в межах прибережної захисної смуги.
Крім того, вказаний технічний звіт підтверджує інформацію, яка міститься в листі Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області №2787/11-14 від 22 грудня 2014 року, у якому зазначено, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 , розташована на відстані 33…51 м від урізу води в річці, що значно менше встановленої ст. 88 ВК України відстані, яка передбачає, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для великих річок 100 метрів.
Отже, оспорюваним рішенням Дніпровської міської ради від №181/48 від 25 вересня 2019 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ТОВ «ІНФІНІТ ЛЕНД», та умови передачі земельної ділянки, визначені під час його проходження; передано земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер 1210100000:08:650:0037) у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) - 02.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); віднесено земельну ділянку за основним призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до пункту «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.
Згідно з частинами першою, другою, пунктами «в», «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі №183/8205/22. 
Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, норми матеріального права, якими такі правовідносини регулюються, вірно дійшов висновку, що прокурором доведено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:650:0037 відносилась до земель водного фонду, що розташовані у прибережній захисній смузі, на які поширюється особливий порядок використання та надання їх у користування, і такі землі могли змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених Земельним кодексом України та Водним кодексом України, а тому на момент прийняття оскаржуваного рішення Дніпровської міської ради була розташована в межах прибережної захисної смуги, та відповідно до чинного законодавства не могла бути переданою у власність громадян, що скаржником не спростовано жодним переконливим доказом.
Також колегія суддів відкидає доводи скаржника про те, що надані прокурором документи з кримінальної справи не є належним доказом, оскільки за висновками Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року викладеними у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), постанови Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 та постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року у справі №183/8205/22 зазначено, що докази, здобуті прокурором в межах кримінального провадження, що містять доказову інформацію, яка стосується предмета доказування та отримані без порушення закону, є належними і допустимими в розумінні статей 76-80 ЦПК Україні.
Колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції у повній мірі досліджено надані сторонами письмові докази, які узгоджуються з висновком суду першої інстанції та нормами матеріального права, враховуючи судову практику Верховного Суду, що скаржником не спростовано.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, Дніпровська міська рада не враховує того, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, Дніпровська міська рада не погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Дніпра у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою та повернення територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради спірну земельну ділянку, яка перебуває у ОСОБА_1 . При цьому інший відповідач ОСОБА_1 не скористалася своїм правом подання апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішення в частині задоволення зазначених позовних вимог. Аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить, що Дніпровська міська рада не навела переконливих доводів, яким чином оскаржене рішення суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Дніпра у здійсненні права користування, розпорядження спірною земельною ділянкою та повернення територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради цієї земельної ділянки, що перебуває у ОСОБА_1 , порушують її права та інтереси, за умови, що інший відповідач ( ОСОБА_1 ) не оскаржив рішення суду першої інстанції, тобто, погодився з цим судовим рішенням.
Такого аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2026 року у справі №205/6680/23.
Суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Разом з тим, належить наголосити, що колегія суддів також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради — залишити без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 14 травня 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “30” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “09” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров